ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

24 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №587/5624/25 
Номер провадження 22-ц/816/1767/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Петен Я. Л. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В. 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником, адвокатом Нежевело Валентиною Вікторівною,
на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року про відмову у забезпеченні позову постановлену у складі судді Онайка Р.А. у м. Суми, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Сумської області Степаненко Тетяни Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС), про визнання недійсним договору про поділ спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування реєстрації прав приватної власності на нерухоме майно, скасування реєстрації прав приватної власності на транспортні засоби,

У С Т А Н О В И В:

08 грудня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника, адвоката Нежевело В.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Сумської області Степаненко Т.І., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) про визнання недійсним договору про поділ спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування реєстрації прав приватної власності на нерухоме майно, скасування реєстрації прав приватної власності на транспортні засоби.
Одночасно з поданням позовної заяви позивач звернулася із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, вказане у заяві, а також заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 особисто, або уповноваженим ними третім особам, здійснювати дії, спрямовані на відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій стосовно вказаного майна.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої через її представника, адвоката Нежевело В.В., про забезпечення позову, відмовлено.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено наявності підстав для забезпечення позову, оскільки вона не зазначила, яким чином невжиття відповідних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду. Сама по собі вказівка на очевидність підстав для вжиття заходів забезпечення з метою захисту матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідачів не є достатньою підставою для забезпечення позову. При цьому суд зазначив, що позов має немайновий характер і при його вирішенні не буде прийнято рішення щодо майна чи майнових прав позивача, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника, адвоката Нежевело В.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її заяву задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вимоги позивача щодо забезпеченню позову є співмірними і адекватними, враховуючи наявність між сторонами спору про спадкове майно. Вказує, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Наявність підстав для вжиття заходів забезпечення для охорони матеріально-правових інтересів позивача є очевидною. Оскаржувана ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи, які не були досліджені. Судом не правильно застосовано ряд норм матеріального права та порушено ряд норм процесуального права.
У судове засідання ОСОБА_1 та її представник, адвокат Нежевело В.В., не прибули. Від адвоката Нежевело В.В. надійшла заява, в якій вона просить провести розгляд за її відсутності та відсутності ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судове засідання не прибули, про місце, дату та час розгляду були повідомлені належним чином, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 
Приватний нотаріус Сумського районного нотаріального округу Сумської області, Степаненко Т.І. у судове засідання не прибула. Направила листа, в якому просила здійснювати розгляд за її відсутності, при вирішенні покладається на розсуд суду.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) у судове засідання не прибув. Направив заяву, в якій просив провести розгляд за його відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не прибули у судове засідання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві; забороною вчиняти певні дії.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 дійшла до висновків про те, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 дійшов висновку, що арешт майна – це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном. Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. Верховний Суд звертав увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Як слідує з матеріалів справи, позивач звернулася до суду першої інстанції з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про поділ спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації прав приватної власності на нерухоме майно, а також скасування державної реєстрації прав приватної власності на транспортні засоби. Вимоги позивача обґрунтовані наявністю у ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині після смерті її батька. Отже, предметом спору є право власності на рухоме та нерухоме майно. За таких обставин обмеження прав власників (відповідачів у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) до вирішення спору по суті є співмірними із заявленими позовними вимогами.
На думку колегії суддів, з урахуванням підстав і змісту позовних вимог, після оцінки співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими вимогами та необхідності дотримання балансу інтересів сторін, наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, оскільки такий захід є обґрунтованим і необхідним, а його невжиття може істотно ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Разом з тим вимоги заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині заборони відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 особисто або уповноваженим ними третім особам здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій стосовно майна, не підлягають до задоволення, оскільки заявником не доведено необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову в сукупності з накладенням арешту, який в повній мірі забезпечить виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції про те, що, оскільки предметом позову є немайнові вимоги, то навіть у разі задоволення позову рішення суду не стосуватиметься майна чи майнових прав і не потребуватиме примусового виконання. Адже, спірні правовідносини є спадковими та регулюються, зокрема, Книгою шостою «Спадкове право» ЦК України, а заявлені вимоги безпосередньо пов`язані з переходом права власності на спадкове майно та правомірністю його набуття. Фактично предметом спору є право власності на майно, що входить до складу спадщини, тобто можливе порушення цивільного права позивача. Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як набувачі майна, мають можливість розпоряджатися ним, невжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на спірне майно, може істотно ускладнити або зробити неможливим ефективний захист і поновлення прав позивача у разі задоволення позову.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04.03.2025 у справі № 587/4697/24 визнано за ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю з дитинства 3-ої групи з порушенням опорно-рухового апарату, право на обов`язкову частку у спадщині після померлого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 03.04.2025 (а.с. 15-16).
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Степаненко Т.І. від 13.05.2025р. (вих. № 274/01-16) обов`язкова частка позивача ОСОБА_1 у спадщині становить 1/10 частки у спадковому майні, оскільки у спадкодавця на час його смерті було 5 спадкоємців за законом (а.с. 17).
Беручи до уваги, що позовні вимоги обґрунтовуються наявністю у ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині, а також те, що нею не заявлялись вимоги про оспорення дійсності заповіту в цілому, з урахуванням розміру вказаної нотаріусом обов`язкової частки позивача у спадковому майні, саме цей обсяг (1/10) є предметом її матеріально-правової вимоги та підлягає судовому захисту. Відтак застосування заходів забезпечення позову має бути спрямоване виключно на забезпечення можливості виконання рішення суду в межах заявлених вимог, а не виходити за їх межі.
За таких обставин накладення арешту на все спадкове майно не відповідатиме принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами. Натомість обґрунтованим і пропорційним є накладення арешту в межах 1/10 частки у кожному об`єкті спадкового майна, що забезпечить баланс інтересів сторін та не створить надмірного обмеження прав інших спадкоємців.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при розгляді питання про забезпечення позову неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України оскаржену ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 367-368, 374, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником, адвокатом Нежевело Валентиною Вікторівною, задовольнити частково.
Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року про відмову у забезпеченні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , подану її представником, адвокатом Нежевело Валентиною Вікторівною, про забезпечення позову, задовольнити частково.
Накласти арешт на 1/10 частку кожного з перерахованих об`єктів нерухомого та рухомого майна:
- 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних, господарських, побутових будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних, господарських, побутових будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_2 ;
- житлового будинку з надвірними, господарськими та побутовими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 1/4 частки земельної ділянки площею 4,1852 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:08:001:0014;
- 1/4 частки земельної ділянки площею 0,4471 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:06:005:0014;
- 1/4 частки земельної ділянки площею 0,1694 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:08:002:0003;
- земельної ділянки площею 4,1849 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:03:002:0053;
- земельної ділянки площею 0,3069 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:06:004:0047;
- земельної ділянки площею 0,1694 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства на території Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924782000:06:003:0060;
- транспортного засобу – легковий автомобіль, марка ВАЗ, модель 2107, тип ТЗ 
легковий седан-В, 1996 рік випуску, колір червоний, кузов (коляска), ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
- транспортного засобу – легковий автомобіль, марка MITSUBISHI, комерційний опис 
COLT, тип ТЗ загальний легковий хетчбек, 2008 рік випуску, колір бежевий, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	Я. Л. Петен	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних