КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/14929/25
номер провадження № 22-ц/824/4297/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року /суддя Аксьонова Н.М./
у справі за скаргою ОСОБА_1 про оскарження бездіяльності державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арешту з належного їй майна, накладеного постановою від 28 листопада 2002 року, в якій просила визнати протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити дії зі зняття арешту та внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року скаргу залишено без розгляду. /а.с. 17-18/
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянтка посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна має триваючий характер і продовжується до моменту вчинення відповідних дій. Тому строк на оскарження такої бездіяльності не обмежується 10 днями (ч.1 ст.449 ЦПК України), скаргу може бути подано протягом усього часу існування бездіяльності. Суд першої інстанції помилково застосував 10-денний строк і не врахував, що арешт, накладений у 2002 році, досі не знято після завершення виконавчого провадження. Апелянтка посилалась на те, що невчинення дій зі зняття арешту після закінчення виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю, триваючою. Посилалась на постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №127/2-2177/2005 (провадження №61-38328св18), від 08 липня 2020 року у справі №589/6044/13 (провадження №61-35606св18) та від 14 серпня 2023 року у справі №927/322/14 (Касаційний господарський суд), які підтверджують, що триваюче правопорушення може бути оскаржене у будь-який час. Крім того, зазначила, що навіть якщо строк і був пропущений, суд мав розглянути клопотання про його поновлення, проте такого клопотання не вимагалося через триваючий характер бездіяльності. Посилалась на ст. 447 ЦПК України (право на скаргу на бездіяльність виконавця), ст. 449 ЦПК України (строки оскарження), ст. 353 ЦПК України (право оскарження ухвали про залишення скарги без розгляду), п. 7 ч. 1 ст. 374 ЦПК України (скасування ухвали, що перешкоджає провадженню).
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, на підставі наступного.
Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 28 листопада 2002 року накладено арешт на все майно ОСОБА_1 . Виконавче провадження завершено. 
04 квітня 2025 року скаржниця дізналася про продовження арешту. 
02 червня 2025 року ОСОБА_1 подала скаргу на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту. 
Ухвалою від 04 червня 2025 року скаргу залишено без розгляду через пропуск 10-денного строку без клопотання про його поновлення.
Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції керувався ст. 447 ЦПК України про те, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися зі скаргою на бездіяльність державного виконавця; ст. 449 ЦПК України про те, що скаргу може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення права; ч. 2 ст. 449 ЦПК України про залишення скарги без розгляду при пропуску строку без клопотання про його поновлення.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що скаржниця пропустила 10-денний строк на подання скарги, клопотання про поновлення не подала, тому скаргу необхідно залишити без розгляду.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про пропуск скаржницею десятиденного строку на подання скарги та залишення її без розгляду. 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження та інші заінтересовані особи мають право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби. 
Частиною першою статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права чи свободи. Однак у разі оскарження триваючої бездіяльності державного виконавця строк на звернення до суду обчислюється інакше.
Бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна, накладеного постановою від 28 листопада 2002 року і який продовжує діяти після завершення виконавчого провадження, має триваючий характер. Бездіяльність, на відміну від разової дії, існує до моменту вчинення відповідних дій (зняття арешту та внесення відомостей до реєстрів). Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій, у зв`язку з чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу. Така правова позиція є усталеною у практиці Верховного Суду (постанова від 22 грудня 2021 року у справі № 760/19348/20). 
Суд першої інстанції помилково застосував десятиденний строк, не врахувавши триваючий характер бездіяльності.
Таким чином, оскільки бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна ОСОБА_1 є триваючою, суд першої інстанції безпідставно залишив скаргу без розгляду з мотивів пропуску строку без клопотання про його поновлення. Ухвала суду перешкоджає подальшому розгляду справи по суті та підлягає скасуванню з направленням матеріалів для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до пункту 7 частини першої статті 374 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати не розподілялись, оскільки відсутні.
Керуючись ст.ст. 379, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року - задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 01.04.2026 року.

Головуючий: Судді: