Справа № 147/2012/25 
Провадження № 1-кп/147/94/26

ВИРОК
іменем України

18 лютого 2026 року   с-ще Тростянець 

Тростянецький районний суд Вінницької області 
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
із секретарем ОСОБА_2 
за участі:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Тростянець в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 62025240040003641 від 11.08.2025, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, військовослужбовця, раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.1 ст.382 КК України,
ВСТАНОВИВ:
18.12.2024 наказом командувача військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №42-РС, солдата ОСОБА_4 , призначено на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно вимог п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов?язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов?язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
17.03.2014 ОСОБА_6 Президента України N?303/2014 «Про часткову мобілізацію» на території України оголошено часткову мобілізацію та після його затвердження 17.03.2014 Верховною Радою України цей Указ набрав чинності, у зв?язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» розпочався особливий період.
У зв?язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому продовжувався та триває до теперішнього часу.
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов?язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов?язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов?язки й додержуватись вимог статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов?язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам?ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов?язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), а також у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.
Згідно до ст. ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов?язків, вимог статутів Збройних Сил України, а також зобов?язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України військовослужбовець військової служби, військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Солдат ОСОБА_4 , 19.12.2024 о 20:00 год., перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану, залишив місце несення служби та проводив час на власний розсуд, не пов?язуючи його з виконанням обов?язків військової служби до 25.02.2025, а саме до моменту його затримання, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Так, будучи обвинуваченим у кримінальному провадженні №62025240040000369 від 05.02.2025 солдат ОСОБА_4 повідомив, що бажає продовжити проходження військової служби у військовій часині НОМЕР_1 .
Враховуючи вищенаведене, 02.07.2025 Тростянецьким районним судом Вінницької області постановлено ухвалу (справа №147/612/25), якою ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі ч. 5 ст. 401 КК України, звільнено та зобов?язано останнього невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання ухвалою суду законної сили прибути до військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби.
Всупереч вимогам ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області по справі №147/612/25 від 02.07.2025, яка набрала законної сили 10.07.2025, якою ОСОБА_4 зобов`язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання цією ухвалою законної сили, тобто не пізніше 13.07.2025, прибути до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 , перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, повторно, без поважних причин, в умовах воєнного стану, для продовження проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 13.07.2025 не прибув та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов?язків військової служби, понад три доби до 09.09.2025. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов?язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
Окрім того, солдат ОСОБА_4 , будучи ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.07.2025 (справа №147/612/25), яка набрала законної сили 10.07.2025 року, звільненим від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407, на підставі ч. 5 ст. 401 КК України та якою, останнього зобов?язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання ухвалою суду законної сили прибути до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 , для продовження проходження військової служби, діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної ухвали суду та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання ухвали суду щодо прибуття до військової частини НОМЕР_1 , маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, 13.07.2025, перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, солдат ОСОБА_4 , без поважних причин до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув, таким чином не виконав ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.07.2025 по справі №147/612/25.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у нез?явленні військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисному невиконанні ухвали суду, що набрала законної сили.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому зміненого обвинувачення повністю, щиро розкаявся у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що критично оцінює свої дії. Додатково зазначив, що дійсно його було звільнено від кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини. Ухвалою суду його було зобов`язано з`явитися у військову частину НОМЕР_1 , однак рішення суду він не виконав та у військову частину не з`явився, оскільки дома мав багато побутових проблем, які потребували вирішення. Крім того, він, будучи обмежено придатним бажав проходити службу у Вінницькій області, а не в зоні бойових дій, однак із даним клопотанням до командування в/ч НОМЕР_1 не звертався, документи не подавав та не поїхав за місцем дислокації частини з липня 2025 року по вересень 2025 року, по день його затримання правоохоронними органами. Зазначив, що бажає проходити військову службу, згідно рекомендацій ВЛК.
Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини в обсязі пред`явленого йому зміненого обвинувачення, а також те, що він не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого.
Прокурор в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.1 ст.382 КК України, та призначити покарання з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
Захисник обвинуваченого не заперечила проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Однак, при призначені покарання просила врахувати дані щодо стану здоров`я її підзахисного та його щире каяття. При цьому погодилась із мірою покарання, вказаною прокурором, так як питання продовження військової служби її підзахисним можливо буде вирішувати уже після набрання вироком суду у даній справі законної сили.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за зміненим обвинуваченням за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.
Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діянь в рамках зміненого обвинувачення, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у нез?явленні військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану та за ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисному невиконанні ухвали суду, що набрала законної сили.
Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом визнається щире каяття.
Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , є вчинення злочину повторно.
Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила протиправне діяння, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених обставин визначити вид і розмір покарання.
Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, демонструє готовність понести заслужене покарання. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 643/13256/17.
Щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття (Постанова ВС ККС, справа №523/4890/19 від 04.10.2022 р.).
При визначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до норм ст. 12 КК України є не тяжким та тяжким злочином. Обвинувачений одружений, періодично проходив лікування в КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» та ВОНД «Соціотерампія» ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.07.2025 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України на підставі ч. 5 ст. 401 КК України для продовження проходження військової служби. 
Також суд враховує ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненому визнав у повному обсязі, усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, йому має бути призначене необхідне й достатнє покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України строком на 1 рік та у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком на 5 років.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Таким чином, остаточне покарання призначити з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Також суд зазначає, що ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України, відсутні.
Відомості, які б спростовували означений висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та його порядок узгоджується із позицією сторони обвинувачення та захисту, висловленою у судових дебатах.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Крім того, під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 07.11.2025, строк якого продовжено, востаннє ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24.12.2025.
За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Отже, суд вважає необхідним відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 09.09.2025 (час затримання) до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні. Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. 
Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання:
-за ч. 1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;
- за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 09.09.2025 до набрання вироком суду законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід обраний ОСОБА_4 у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_7