ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року	справа № 380/626/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) Національної гвардії України, які полягають у застосуванні з 01.12.2015 по 14.03.2023 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення а також додаткових видів грошового забезпечення, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, за які такі нараховувалися та виплачувались;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військову частину НОМЕР_1 ) Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.12.2022 по 14.03.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення за 2022-2023 р, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань а також додаткових видів грошового забезпечення та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481,00 гривні, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року у розмірі 2684,00 гривні відповідно, Законом України «Про Державний бюджет України», відповідно із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач вказує, що він протягом тривалого часу, з 01.08.1991 по 14.03.2023, проходив безперервну військову службу у лавах Національної гвардії України. Протягом всього періоду служби Позивач мав законне та легітимне очікування на отримання повного і належного грошового забезпечення, розмір якого гарантований законодавством та не може бути занижений державними органами в односторонньому порядку.
Після звільнення у запас та виключення зі списків особового складу військової частини у березні 2023 року, Позивач, реалізуючи своє право на отримання інформації про стан нарахування виплат, 25.12.2025 звернувся до Відповідача та до Центрального архівного відділу Національної гвардії України із запитами. Метою вказаних звернень було документальне з`ясування фактичної структури та алгоритму нарахування йому складових грошового забезпечення протягом останніх років проходження служби, оскільки під час виплат детальна розшифровка розрахунку окладів йому не надавалась.
Отримавши офіційні письмові відповіді та проаналізувавши завірені копії архівних особових карток грошового забезпечення, Позивач встановив факт системного порушення фінансовим органом військової частини чинного законодавства. Зокрема, Позивач стверджує, що Відповідач протиправно здійснював нарахування його посадового окладу та окладу за військовим званням, а також усіх похідних від них додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, премій, допомог), виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, що становив 1762,00 грн.
Позивач акцентує особливу увагу суду на тому, що такі дії Відповідача суперечать нормам матеріального права та ігнорують той факт, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 відновлена дія первинної редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704. Дана відновлена норма зобов`язує державні органи застосовувати для розрахунку окладів прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня поточного календарного року. Таким чином, у спірний період (2022-2023 роки) Відповідач мав застосовувати показники 2481,00 грн та 2684,00 грн відповідно.
Застосування показника 2018 року замість актуальних величин призвело до суттєвого заниження загального майнового стану Позивача, чим порушено його конституційне право, закріплене статтею 43 Конституції України, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Позивач зазначає, що держава не може всупереч судовим рішенням та законодавчим актам вищої юридичної сили звужувати обсяг існуючих прав і гарантій військовослужбовців через формальне посилання на технічні недоліки в електронних базах даних.
Ухвалою від 15.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників за наявними у матеріалах справи документами, забезпечивши при цьому право Відповідача на подання відзиву.
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, у якому висловив заперечення проти задоволення вимог ОСОБА_1 . Свою позицію Відповідач мотивував тим, що фінансовий орган діяв у межах виділених бюджетних асигнувань та керувався текстом Постанови № 704, який офіційно оприлюднений на веб-порталі Верховної Ради України. Відповідач наполягав на тому, що оскільки на вказаному ресурсі тривалий час відображалася редакція про застосування прожиткового мінімуму 2018 року, дії військової частини відповідали принципу «передбачуваності» норми права. 
Ухвалою суду від 07.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду. 
Ухвалою суду від 07.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 
Всебічно дослідивши матеріали адміністративної справи, об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги Позивача та заперечення Відповідача, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (Позивач) проходив військову службу в Національній гвардії України. Наказом командувача Національної гвардії України від 30.03.2023 № 72 о/с звільнений у запас, а наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) від 14.03.2023 № 109 (по стройовій частині) виключений із списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.
25.12.2025 Позивач звернувся до Відповідача та до Центрального архівного відділу НГУ із запитами щодо методології обчислення його грошового забезпечення. Листом від 30.12.2025 № 30/13-К-119 Відповідач повідомив, що при нарахуванні виплат військова частина керувалася редакцією пункту 4 Постанови КМУ № 704, яка передбачала врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018.
Листом від 06.01.2026 № 82-К-10 Центральний архівний відділ НГУ надав Позивачу копії карток на грошове забезпечення. Дослідивши ці картки, суд констатує, що Відповідач під час розрахунку посадового окладу, окладу за військовим званням та похідних додаткових видів грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги, використовував прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року (1762,00 грн). 
Застосування заниженого базового показника автоматично призвело до пропорційного зменшення розміру всіх похідних виплат, які обчислюються у відсотках від окладу.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із комплексного аналізу норм чинного законодавства та сталої практики Верховного Суду.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей фундаментальний принцип встановлює межі дій для суб`єктів владних повноважень, забороняючи їм свавільно звужувати права громадян.
Згідно зі статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свободи.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Окрім того, статтею 46 Основного Закону гарантовано право громадян на соціальний захист.
Спеціальним нормативно-правовим актом у даній сфері є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII). 
Статтею 9 цього Закону визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною третьою цієї ж статті визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Реалізуючи делеговані повноваження, 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704), яка набрала чинності 01 березня 2018 року. Цією постановою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення. 
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції на дату її прийняття) було імперативно встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Також відповідні додатки до Постанови № 704 містять примітки, які повністю дублюють це правило щодо визначення окладів виходячи з прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного календарного року.
Проте, на момент фактичного набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018), пункт 4 цього нормативно-правового акту було викладено в зміненій редакції згідно з пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 № 103 (далі — Постанова № 103). А саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців... визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт...".
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18 визнано протиправним та повністю скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Відтак, з 29.01.2020, тобто безпосередньо з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18, незаконний пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність. Як наслідок, автоматично відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у його первісній (законній) редакції, яка прив`язувала розрахунки до прожиткового мінімуму поточного календарного року.
При вирішенні спору суд також звертає особливу увагу на положення пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». 
Згідно з цією нормою, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Метою прийняття вказаної норми Закону було відв`язання стрімкого зростання мінімальної заробітної плати від посадових окладів у бюджетній сфері, замінивши її на більш прогнозований соціальний стандарт — прожитковий мінімум для працездатних осіб поточного року.
Суди, в тому числі і Верховний Суд, неодноразово та послідовно зазначали, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704 (у редакції до внесення змін Постановою № 103), а також приміток до додатків Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону, оскільки він є актом права вищої юридичної сили у системі нормативно-правових актів України.
Враховуючи те, що норма пункту 3 розділу ІІ Закону України № 1774-VІІІ не втратила чинності і за своєю юридичною силою є вищою за приписи постанови Уряду, суд вважає, що у Відповідача були відсутні будь-які легітимні та законні підстави для обчислення розміру окладу за посадою Позивача та окладу за військовим званням із використанням іншого, застарілого показнику, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року, у якому здійснювалося нарахування.
Тобто, з 29.01.2020 повноцінно відновлена дія такої величини обчислення окладів як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року, на відміну від попереднього, вузького і неконституційного правила обчислення, що спиралося на прожитковий мінімум, встановлений жорстко на 01.01.2018.
Суд відхиляє аргументи Відповідача щодо його орієнтації виключно на неоновлений текст Постанови № 704, що тривалий час фізично містився на сайті Верховної Ради України у базі "Законодавство". 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади. Держава не може отримувати вигоду зі своїх власних помилок, а жодний державний орган не має права виправдовувати порушення гарантованих майнових прав громадян технічними недоліками державних інформаційних систем чи повільністю їх адміністраторів щодо відображення змін, які відбулися безпосередньо внаслідок ухвалення судового рішення. 
Такий підхід суперечить принципу належного урядування (good governance).
Таким чином, дії Відповідача щодо систематичного обчислення та виплати Позивачу у заниженому розмірі (за час проходження служби) грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без врахування актуального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 (2481,00 грн) та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 (2684,00 грн), визнаються судом об`єктивно протиправними.
Обчислення належних Позивачу сум без урахування відновленої дії первинної редакції Постанови № 704 та імперативних вимог Закону № 1774-VІІІ призвело до отримання ним грошових коштів у значно меншому, ніж визначено законодавством, розмірі, чим було грубо порушено його конституційне право на достатнє матеріальне забезпечення.
Щодо заявленого Позивачем періоду для визнання дій протиправними (з 01.12.2015 по 14.03.2023), суд зазначає наступне. Сама Постанова Кабінету Міністрів України № 704 ухвалена та набрала чинності лише 01.03.2018 року. 
Водночас, відповідна норма пункту 4 щодо обов`язкового застосування актуального прожиткового мінімуму поточного року відновила свою законну дію виключно з 29.01.2020 року (після набрання законної сили рішенням суду у справі № 826/6453/18). 
Відтак, визнавати дії Відповідача протиправними на підставі норм Постанови № 704 за період до 2018-2020 років є юридично неможливим, оскільки в той час діяло зовсім інше нормативно-правове регулювання (зокрема, постанова КМУ від 07.11.2007 № 1294).
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності адміністративного судочинства, який закріплений у статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог. 
Оскільки Позивач у своїх позовних вимогах майнового характеру (вимога про стягнення та перерахунок) чітко, однозначно і добровільно обмежив спірний період для перерахунку — з 01.12.2022 по 14.03.2023, суд задовольняє позов саме у цих чітко визначених межах. 
Ссуд також визнає дії військової частини протиправними виключно за цей же заявлений період.
Тому, з метою належного, повного та ефективного захисту порушеного права Позивача, а також керуючись статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо гарантій на ефективний засіб юридичного захисту, наявні всі правові та фактичні підстави зобов`язати Відповідача здійснити йому перерахунок за вказаний період (з 01.12.2022 по 14.03.2023) належних виплат.
Такий перерахунок має бути здійснений з обов`язковим урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, які повинні бути визначені шляхом множення розміру актуального прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного року (2481,00 грн для 2022 року та 2684,00 грн для 2023 року) на відповідний тарифний коефіцієнт.
Крім того, суд наголошує, що оскільки базові оклади зростають, Відповідач зобов`язаний пропорційно перерахувати всі залежні від них щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премії, а також одноразові виплати (допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань), та здійснити їх фактичну доплату (виплату). При цьому, з метою недопущення безпідставного збагачення, такий перерахунок та виплата мають бути здійснені з обов`язковим урахуванням (відрахуванням) раніше фактично виплачених сум.
Щодо вимоги Позивача про обов`язкову компенсацію утриманого податку з доходів фізичних осіб (ПДФО), суд повністю погоджується з правовими аргументами Позивача та керується імперативними приписами пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.
Згідно з цією спеціальною нормою, виплата грошової компенсації сум ПДФО здійснюється установами одночасно з виплатою самого грошового забезпечення. Суд зазначає, що оскільки донараховані за цим рішенням суду суми грошового забезпечення є оподатковуваним доходом Позивача, вони за законом підлягають оподаткуванню.
Проте, утримання податку без відповідної компенсації призвело б до фактичного зменшення присудженої суми виплати, що повністю нівелює суть соціальних гарантій та матеріального забезпечення військовослужбовців. 
Відтак, Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити донараховані за рішенням суду кошти з обов`язковою та одночасною компенсацією утриманого ПДФО, що повною мірою відповідає сталій практиці Верховного Суду щодо застосування зазначеного Порядку № 44.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; 4) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Оцінивши дії Відповідача за цими критеріями, суд дійшов висновку про їх невідповідність вимогам закону.
За приписами статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд констатує, що Відповідач не виконав свого процесуального обов`язку та не надав суду належних доказів законності застосування застарілої (замороженої) бази розрахунку окладів Позивача.
Відповідно до вимог статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Обираючи найбільш ефективний та результативний спосіб захисту порушеного права Позивача, суд керується положеннями статті 245 КАС України, на підставі якої у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати його вчинити певні дії (здійснити перерахунок). 
Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд зазначає, що Позивач, який звернувся за захистом права на належне грошове забезпечення (що прирівнюється до заробітної плати та соціальних виплат), за приписами пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. 
Доказів понесення сторонами будь-яких інших судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу) матеріали адміністративної справи не містять, а тому їх розподіл чи стягнення судом не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 12, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо застосування при обчисленні та нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01 грудня 2022 року по 14 березня 2023 року розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) грошового забезпечення (включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням, усі щомісячні додаткові види грошового забезпечення, доплати, надбавки, премії), а також допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших додаткових видів грошового забезпечення (виключно за умови їх фактичного нарахування та виплати у вказаному періоді) за період з 01 грудня 2022 року по 14 березня 2023 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року (у розмірі 2481,00 грн) та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року (у розмірі 2684,00 грн) відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
5. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 08 квітня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.