Справа № 752/24222/25 
Провадження №: 2/752/1508/26 

РІШЕННЯ 
Іменем України

13.03.2026 м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Кирильчук І. А.,
секретаря судового засідання - Сінчук І. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (малолітня), в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 , до держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (малолітня), в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 , звернулися до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди, в якому просили стягнути з відповідача - держави російська федерація на користь кожного з них суму моральної шкоди у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 697 794,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначають, що з 24 лютого 2022 року по даний час російська федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, знищує, пошкоджує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані російською федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти, у яких не відбуваються військові дії.
До 24 лютого 2022 року позивач разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_2 проживали в місті Києві. Проте з початком збройної агресії ситуація у місті загострювалась. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивач з донькою були вимушені покинути свій дім, покинути країну, та рятуючись від війни виїхати до Кіпру.
08 березня 2022 року позивачі прибули на Кіпр, що підтверджується даними паспорту громадянина України для виїзд за кордон та документами про тимчасовий захист, які видані Кіпром. Знаходячись у чужій країні, без знання мови, позивачі кожного дня зазнавали душевних страждань і принижень, переносять стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені їхні нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, позивачі кожного дня вживають додаткових зусиль для організації свого життя та захисту; порушеного права, і не мають надії на повернення додому, оскільки Україна кожного дня знаходиться під ворожим вогнем.

Міністерство розвитку громад і територій України затвердило наказом № 376 від 28 лютого 2025 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Відповідний наказ розроблено на підставі пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», пункту 8 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 року № 1400).
Відповідно до підпункту 2.11 пункту 7 2 розділу 1 зазначеного наказу вся територія міста Київ (UA80000000000093317) відноситься до території активних бойових дій, які тривали з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року.
Окрім того, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затвердило наказом № 309 від 22 грудня 2022 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який діяв до 28 лютого 2025 року.
Відповідно до пункту 1.14 розділу 1 зазначеного наказу вся територія міста Києва була віднесена до території можливих бойових дій.
Позивачі проживали та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на території активних бойових дій.
Таким чином, реєстрація мешкання на даній території є беззаперечним доказом проживання позивача у епіцентрі військових/бойових дій, під час якого останній стає живим свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення тощо та чує, бачить військові постріли, бомбардування, вибухи пожежі, руйнування тощо.
Моральні страждання внаслідок стресу викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, а також докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав.
Результатом збройної агресії особисто для позивачів стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування населеним пунктом тощо. До війни розв`язаної російською федерацією позивачі були повноцінними членами суспільства, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, діти відвідували школу, здобували освіту. Проте, з початком збройної агресії російської федерації проти України вони були позбавлені таких можливостей. Позивачі кожний день стають свідками як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося.
Все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя позивачів. Позивачам довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, жити у бомбосховищах, відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивачі були позбавлені звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення з бомбосховища додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивачів.
Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивачів підтверджується вищевикладеним та вказує, що внаслідок саме збройної агресії російської федерації на частині території України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 pоку IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті та релігії. Крім цього, умови, в яких позивачі проживають зараз, не дають можливості налагодити звичний спосіб життя. Усе до чого позивачі прагнули раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивачі відчувають розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає їм моральної шкоди. Позивачі вимушені витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно них.
Внаслідок збройної агресії російської федерації порушено цивільне право позивачів, які періодично мешкають у бомбосховищах, а саме: позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, та рухомим майном, що знаходиться в ній, а також втрата можливості розпоряджатись ним, що завдає позивачам моральної шкоди.
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду кожному в сумі 35 000 євро позивачі вказують, що це є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні через що позивачам завданий власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, необхідно виходити із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50). (40/1993/435/514). 28 July 1998). Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄЄ - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро. і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).
Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих кожному позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває щоденно через неможливість мирно проживати на рідній землі та користуватись належним їм житлом, спілкуватись з близькими, позивачі вважають достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1 697 794,00 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.
З огляду на викладене позов просили задовольнити.
В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву 06 жовтня 2025 року передано на розгляд судді Кирильчук І. А.
Підсудність справи визначена відповідно до частини сімнадцятої статті 28 ЦПК України.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 03 листопада 2025 року на 10:00 год.
У зв`язку із неявкою сторін підготовче судове засідання було відкладено на 01 грудня 2025 року о 10:00 год. та на 14 січня 2026 року о 09:30 год.
14 січня 2026 року розгляд справи було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді Кирильчук І. А. на лікарняному і визначена інша дата судового засідання 09 лютого 2026 року о 10:00 год.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (малолітня), в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 , до держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті на 13 березня 2026 року на 12 годину 00 хвилин.
У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У позовній заяві позивач просив розгляд справи розглядати без його участі.
Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював висновок, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема, російською федерацією, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Києва, з 28 липня 2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Свідоцтвом про народження від 24 травня 2018 року серії НОМЕР_1 , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, про що складено актовий запис актовий запис № 1341. Батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
До матеріалів справи долучено нотаріально засвідчені переклади іноземних документів: Посвідка про тимчасове перебування на території Кіпру, № НОМЕР_2 від 07 квітня 2022 року, видана ОСОБА_1 ; Посвідка про тимчасове перебування на території Кіпру, № НОМЕР_3 від 07 квітня 2022 року, видана ОСОБА_2 .
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року
№ 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан.
Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня
2022 року по справі № 760/17232/20-ц.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України
24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним.
До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 58).
Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.
Як зазначалось вище, загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
Згідно Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Міністерство розвитку громад і територій України затвердило наказом № 376 від 28 лютого 2025 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Відповідний наказ розроблено на підставі пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», пункту 8 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 року № 1400).
Відповідно до підпункту 2.11 пункту 7 2 розділу 1 зазначеного наказу вся територія міста Київ (UA80000000000093317) відноситься до території активних бойових дій, які тривали з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року.
Окрім того, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затвердило наказом № 309 від 22 грудня 2022 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який діяв до 28 лютого 2025 року.
Відповідно до пункту 1.14 розділу 1 зазначеного наказу вся територія міста Києва була віднесена до території можливих бойових дій.
Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
За нормою частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно роз`яснень, наданих у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від
31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статей 12 та 81 ЦПК України.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.
Відповідно до положень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожного конкретного випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.
Так, матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_1 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії російської федерації проти України була вимушена покинути разом із родиною місце свого постійного проживання в м. Києві, територія якого відносилася до території активних бойових дій, які тривали з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, та виїхати до іншої країни - Кіпру. Внаслідок чого позивачі втратили вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.
Крім того, судом установлено, що позивачі виїхали до Кіпру у квітні 2022 року, що свідчить про те, що у період з 24 лютого по 30 квітня 2022 року, коли територія міста Києва відносилася до території активних бойових дій, позивачі проживали саме у місті Києві, де і зареєстрована їх адреса проживання.
Однак суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 697 794,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 Євро, кожному з позивачів не є доведеними та обґрунтованими.
Суд враховує, що позивачі проживали до вторгнення російської федерації на території України у місті Києва, територія якого відносилася до території активних бойових дій, які тривали з 24 лютого по 30 квітня 2022 року.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування у власності позивачів об`єктів нерухомого майна, які були знищені чи пошкоджені внаслідок агресії російської федерації проти України.
Судом враховано, що позивачі 07 квітня 2022 року отримали на Кіпрі дозвіл на проживання як тимчасовий захист, тобто з квітня 2022 року не проживають на території України, в тому числі і в м. Києві, не чують постійні повітряні тривоги та не перебувають в укритті.
Ні у підготовче, ні у судове засідання позивачі не з`явилися, пояснень не надавали, клопотань про долучення до матеріалів справи додаткових доказів не заявляли.
Доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах не можуть бути єдиною правовою підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди.
Таким чином, обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди позивач не надав.
Отже, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, у зв`язку із наявністю факту у його діях збройної агресії російської федерації проти України, в зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості мирно і безпечно проживати на рідній землі, вільно спілкуватися із друзями та родичами, вимушені були виїхати на проживання до Кіпру і там налагоджувати свій побут, що призвело до моральних страждань позивачів. 
Також судом враховано, що з 24 лютого по березень 2022 року (включно) позивачі перебували в місті Києві (оскільки протилежного матеріали справи не містять) в той час, коли на території міста та його околиці велися активні бойові дії, у зв`язку із чим позивачі зазнавали психологічних страждань, стресу, що було викликано через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті.
Із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди, її розмір суд визначає в сумі 200 000,00 грн для кожного з позивачів.
Відповідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», статтями 12, 13, 81, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (малолітня), в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 , до держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач - держава російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації, адреса місцезнаходження: вул. Житня, буд. 14, м. Москва, російська федерація, 119991.
Повний текст рішення виготовлений 23 березня 2026 року.
Суддя І. А. Кирильчук