Справа №521/12250/25
Провадження по справі №2/498/79/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Великомихайлівський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Чернецької Н.С.,
за участю секретаря судового засідання – Гонтаренко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у с-щі. Велика Михайлівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
20 жовтня 2025 року до Великомихайлівського районного суду Одеської області за підсудністю надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №07.07.2024-100000315 від 07.07.2024 у розмірі 26560,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 07.07.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №07.07.2024-100000315. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 07.07.2024 строком на 124 дні. Відповідач ОСОБА_1 07.07.2024 електронним цифровим підписом підписав пропозицію про укладення кредитного договору ( оферти), заявку на отримання кредиту, отже підтверджено укладання кредитного договору та отримання на свій рахунок коштів у розмірі 8000,00 грн., а отже акцентовано умови договору. Ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Згідно з п. 3.1. договору: за цим договором кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів( робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п.4.1 Договору: кредитор надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача. Відповідно до договору від 07.07.2024 та квитанції про перерахунок коштів кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 8000,00 грн. строком на 124 дні, відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 8000,00 грн. Отже ТОВ «Споживчий цент» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату складання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 26560,00 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі - 8000,00 грн., процентів в розмірі 12400,00 грн., комісії – 720,00 грн., додаткової комісії - - 1440,00 грн., неустойки - 4000,00 грн. 
Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в позовній заяві просить про розгляд справи у відсутності представника, на задоволенні позову наполягає.
Відповідач в судове засідання не з`явився в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову повністю з наступних підстав: Перша підстава: договір порушує закон про споживче кредитування. Частина перша статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" від 15 листопада 2016 року №1734-VIII встановлює чітку норму: "Реальна річна процентна ставка за договором про споживчий кредит не може перевищувати подвійного розміру облікової ставки Національного банку України." Частина друга цієї ж статті визначає наслідки порушення: "У разі порушення вимог частини першої кредитодавець не має права нараховувати проценти, комісії за договором, що перевищують подвійний розмір облікової ставки." У пункті 16 Заявки до кредитного договору, наданого позивачем, чорним по білому зазначено орієнтовну реальну річну процентну ставку 12 185,37 відсотків. Це не помилка і не описка - саме дванадцять тисяч сто вісімдесят п`ять відсотків річних. Облікова ставка Національного банку України у період дії договору становила наступне. З 14 червня 2024 року по 12 вересня 2024 року облікова ставка становила 13,5 відсотків відповідно до Рішення Правління НБУ №265 від 13 червня 2024 року. З 13 вересня 2024 року облікова ставка була знижена до 13,0 відсотків Отже, максимально допустима реальна річна процентна ставка за кредитним договором у період з 07 липня 2024 року по 07 листопада 2024 року становила від 26 до 27 відсотків річних (подвійний розмір облікової ставки НБУ). Фактична ж ставка за договором становить 12 185 відсотків. Це означає перевищення допустимої межі у 451-469 разів залежно від конкретного періоду. Дозволю собі показати економічну суть цього договору простими цифрами. За умовами договору я мав повернути за 124 дні (чотири місяці) загальну суму 24720,00 гривень при отриманні 8000,00 гривень. Інакше кажучи, переплата становить 16720,00 гривень або 209 відсотків від суми кредиту всього за чотири місяці користування. Денна процентна ставка за договором становить 1,47 відсотка, що в перерахунку на рік дає 536 відсотків річних без урахування комісій, або 616 відсотків з урахуванням комісій. Верховний Суд неодноразово підтверджував незаконність таких кредитних договорів. Зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі №761/2208/18 Верховний Суд визнав недійсним кредитний договір, де реальна річна процентна ставка значно перевищувала допустиму межу. Суд прямо вказав: "Встановлення РРПС, що перевищує подвійний розмір облікової ставки НБУ, є грубим порушенням статті 12 Закону, внаслідок чого кредитодавець не має права вимагати сплати процентів та комісій." У справі, що розглядалася Верховним Судом, перевищення було значно меншим, ніж у нашій ситуації. Згідно зі статтями 203, 215 та 228 Цивільного кодексу України правочин, що порушує вимоги закону, є нікчемним з моменту його вчинення. Частина друга статті 12 Закону про споживче кредитування прямо позбавляє кредитодавця права вимагати проценти та комісії, що перевищують допустиму межу. На підставі викладеного вважаю, що договір є нікчемним у частині процентів на суму 12400,00 гривень та комісій на суму 2160,00 гривень. Позивач втратив право вимагати їх стягнення внаслідок грубого порушення закону. Друга підстава: позивач не довів факт надання кредиту. Водночас виникає друге критичне питання: чи дійсно позивач надав мені кредит? Частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлює базовий принцип доказування: "Кожна сторона повинна довести ті обставини, нгі які вона посилається як на підставу.своїх вимог або заперечень." Пунктом 4.3 кредитного договору, підписаного самим позивачем, визначено: "Днем надання Кредиту вважається: списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця." Тобто кредитодавцем за договором є ТОВ "Споживчий центр", і саме з банківського рахунку цієї юридичної особи мають бути списані кошти для надання мені кредиту. Що ж надав позивач як доказ виконання своїх зобов`язань з надання кредиту? Позивач надав єдиний документ-лист ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 10 липня 2025 року за номером 43-1007, в якому йдеться про переказ 8000 гривень на платіжну картку НОМЕР_1 . Але тут виникає кілька критичних проблем. По-перше, ТОВ "Універсальні платіжні рішення" та ТОВ "Споживчий центр" - це різні юридичні особи з різними кодами ЄДРПОУ. Лист підписаний представником ТОВ "УПР", а не позивача. Це означає, що наданий документ підтверджує лише факт переказу грошей від платіжної системи-посередника, але жодним чином не доводить, що саме позивач надав мені кредит. По- друге, цей лист складено 10 липня 2025 року, тобто через рік після події, про яку в ньому йдеться. Чому документ не був складений у день операції або хоча б протягом розумного строку після неї? Це викликає обґрунтовані сумніви у достовірності такого доказу. По-третє, і це найважливіше, позивач не надав жодного первинного документа, який би підтверджував рух коштів саме з його банківського рахунку. Відсутня виписка з банківського рахунку ТОВ "Споживчий центр", яка б підтверджувала списання 8000 гривень саме 07 липня 2024 року. Відсутнє платіжне доручення на переказ коштів. Відсутні будь-які інші первинні бухгалтерські документи. За відсутності виписки з рахунку позивача неможливо виключити різні варіанти розвитку подій. Можливо, кредит фактично надано ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від власного імені, а позивач лише викупив борг пізніше шляхом переуступки права вимоги. Можливо, позивач та ТОВ "УПР" є частинами єдиної бізнес-структури, де один суб`єкт укладає договори, а інший здійснює фактичні платежі. Можливо, кредит надано за рахунок третьої особи, а позивач виступає як номінальний кредитор. Відсутність належних доказів передання коштів є підставою для відмови в позові." Вважаю, що позивач не виконав покладений на нього законом обов`язок доказування. Без виписки з банківського рахунку ТОВ "Споживчий центр" про списання 8 000,00 гривень саме 07 липня 2024 року неможливо встановити, чи дійсно позивач є кредитором у цих правовідносинах. Це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Третя підстава: обґрунтовані сумніви у справжності електронного підпису. Крім того, навіть якщо припустити (що я категорично заперечую), що договір було укладено, виникають серйозні сумніви щодо того, чи підписував я його особисто. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" від 03 вересня 2015 року №675-VIII встановлює, що електронний правочин підписується електронним підписом, зокрема одноразовим ідентифікатором, отриманим через SMS- повідомлення. Позивач стверджує, що кредитний договір підписано мною через систему Bank ID Національного банку України з використанням одноразового ідентифікатора Е189. На підтвердження цього позивач надав документ під назвою "BANK ID.pdf". Однак саме цей документ викликає найбільше питань та сумнівів. У наданій позивачем формі Bank ID присутня позначка: "Попытка мошенничества" із галочкою навпроти тексту "ИНН Ложного клиента". Це означає, що сама система Bank ID виявила ознаки можливого шахрайства або використання неправдивих персональних даних клієнта підчас ідентифікації. Виникає абсолютно логічне питання: якщо система виявила спробу шахрайства і прямо попередила про це, чому позивач проігнорував це критичне попередження і все одно надав кредит? Така поведінка може свідчити про одне з трьох: або кредитор діяв вкрай недбало, не перевіривши достовірність даних клієнта, або договір міг бути укладений не мною, а третьою особою з використанням моїх викрадених персональних даних, або ця форма є фальсифікацією, створеною вже після укладення договору для надання суду. Друга критична невідповідність стосується номера телефону. У формі Bank ID вказано телефонний номер НОМЕР_2 . Це неіснуючий нульовий номер. Водночас у самому кредитному договорі, а саме у пункті 23 Акцепту, зазначено фінансовий номер телефону НОМЕР_3 . Якщо ідентифікація справді проводилася через систему Bank ID, то на який саме номер було надіслано SMS-повідомлення з одноразовим ідентифікатором Е189? Якщо SMS було нгідіслано на номер 380000000000, то такого номера просто не існує в природі. Якщо ж SMS було надіслано на номер 0662946781, то чому в офіційній формі Bank ID вказано зовсім інший, нульовий номер. Третя невідповідність стосується дати ідентифікації. У формі Bank ID вказана дата 15 травня 2024 року, тоді як сам кредитний договір датовано 07 липня 2024 року. Між датою ідентифікації та датою укладення договору минуло майже два місяці. За цей час мої персональні дані, адреса проживання, номер телефону могли змінитися. Чи можна вважати ідентифікацію, проведену у травні місяці, дійсною та актуальною для договору, що нібито укладався у липні? Звертаю увагу суду на те, що позивач не надав жодних інших доказів, які б підтверджували факт підписання договору саме мною. Відсутні повні лог- файли системи Bank ID з технічними параметрами сесії ідентифікації, такими як IP-адреса користувача, точні часові мітки всіх операцій, географічне розташування користувача на момент підписання. Відсутнє підтвердження від мобільного оператора зв`язку про доставку SMS-повідомлення з одноразовим кодом Е189 на номер 0662946781 саме 07 липня 2024 року близько восьмої години ранку. Відсутні скріншоти або журнали входу в особистий кабінет на сайті позивача. Крім трьох основних підстав, існують також додаткові обставини, які свідчать про безпідставність позовних вимог. Стосовно комісій на суму 2 160,00 гривень. Частина шоста статті 10 Закону України "Про споживче кредитування" прямо забороняє стягувати плату за дії, вчинення яких є обов`язком кредитодавця за законом. Позивач включив до договору дві комісії: 720,00 гривень як комісію за надання кредиту та 1440,00 гривень як комісію за обслуговування кредиту. Ці комісії стягуються за інформаційну підтримку споживача, надання консультацій, можливість здійснення онлайн-платежів, інформування про стан заборгованості. Проте всі ці дії є обов`язками кредитодавця згідно зі статтею 13 Закону про споживче кредитування. Верховний Суд у постанові від 15 червня 2021 року у справі №259/7276/20 підтвердив цю позицію: "Стягнення комісії за послуги, надання яких є обов`язком кредитодавця за законом, суперечить частині 6 статті 10 Закону та не підлягає задоволенню." Стосовно неустойки на суму 4 000,00 гривень. За кредитним договором встановлено неустойку у розмірі 80,00 гривень за кожен день прострочення повернення кредиту. Це становить 365 відсотків річних від суми основного боргу. Розрахунок неустойки за весь період прострочення з 08 листопада 2024 року по 17 липня 2025 року (дата складення позову) дає таку картину: кількість днів прострочення становить 252 дні, розрахункова сума неустойки дорівнює 80,00 гривень помножити на 252 дні, що становить 20160,00 гривень. Однак у позовній заяві позивач просить стягнути лише 4 000,00 гривень неустойки, тобто навмисно занижує власну вимогу у п`ять разів. Сам факт такого заниження позивачем власної вимоги щодо неустойки свідчить про те, що навіть кредитор усвідомлює явну завищеність встановленої договором неустойки. Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України надає суду право зменшити неустойку, якщо вона явно не відповідає наслідкам порушення зобов`язання. Верховний Суду постанові від 04 лютого 2021 року у справі №522/2202/19 зменшив неустойку, що становила 36,5 відсотків річних, у три рази як явно завищену порівняно з можливими збитками кредитора. У нашій справі неустойка становить 365 відсотків річних, тобто у десять разів більше за ту, яку Верховний Суд визнав завищеною. Стосовно невідповідності адрес. У матеріалах справи фігурують чотири різні адреси мого проживання. У Заявці до кредитного договору вказано адресу: АДРЕСА_1 . У позовній заяві вказано іншу адресу: АДРЕСА_2 . Моя офіційна адреса реєстрації згідно з паспортом: АДРЕСА_3 . Моє фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 . Я не проживав за адресами АДРЕСА_5 . Ці адреси мені невідомі. Це є додатковим підтвердженням того, що при укладенні кредитного договору використовувалися неправдиві персональні дані, що ще більше підсилює сумніви щодо того, чи укладав я цей договір особисто, чи це зробила третя особа з використанням моїх викрадених документів. Сума кредиту становить 8 000,00 гривень, але лише за умови, що позивач доведе факт її надання належними доказами, зокрема випискою з власного банківського рахунку. Проценти за користування кредитом мають нараховуватися за максимально допустимою законом ставкою 27 відсотків річних. Розрахунок: 8 000,00 гривень помножити на 27 відсотків помножити на 124 дні поділити на 365 днів дорівнює 734 гривні. Комісії на суму 2 160,00 гривень не підлягають стягненню як незаконні згідно з частиною шостою статті 10 Закону про споживче кредитування. Неустойка підлягає зменшенню до нуля як явно завищена згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України. Таким чином, сума, яка теоретично могла б бути стягнута, становить 8 734,00 гривні. Позивач же просить стягнути 26560,00 гривень, що у три рази більше максимально можливої законної суми навіть за найсприятливішого для позивача розвитку подій. Позивач надав суду кілька документів на підтвердження своїх вимог, однак жоден з них не витримує критичної перевірки на належність та допустимість згідно зі статтями 76 та 77 Цивільного процесуального кодексу України. Кредитний договір від 07 липня 2024 року містить умови, які грубо порушують закон, зокрема ОРРПС 12 185 відсотків. Крім того, підпис під цим договором не підтверджений належними доказами з огляду на критичні невідповідності у формі Bank ID. Лист ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 10 липня 2025 року не доводить факт надання кредиту саме позивачем, оскільки ТОВ "УПР" є окремою юридичною особою. Крім того, цей документ складено через рік після події, що викликає обґрунтовані сумніви у його достовірності. Форма Bank ID містить відмітку про виявлене системою шахрайство, нульовий неіснуючий номер телефону та невідповідність дат на два місяці. Такий документ не може бути належним доказом підписання договору мною особисто. Розрахунок заборгованості заснований на незаконній процентній ставці, а сума неустойки навмисно занижена позивачем у п`ять разів порівняно з договірними умовами, що свідчить про усвідомлення самим позивачем її завищеності. Надані позивачем докази не відповідають вимогам процесуального законодавства щодо належності, допустимості та достовірності доказів.
Крім того, в матеріалах справи наявна відповідь на відзив, в якій представник позивачапросить позовні вимоги задовольнити, зазначивши, що стороною позивача (Кредитодавця) документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смсповідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання Кредитного договору. Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеній у його постанові від 12.01.2021 р. у цивільній справі №524/5556/19: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є … комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позичальником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено…». Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. У зв`язку з наведеним, довідка ТОВ «УПР» про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Слід підкреслити, що еквайр зобов`язаний надати держателю платіжної картки (платнику) квитанцію платіжного терміналу (пункти 156, 160 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29.07.2022 р. №164. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий фінансовий кредит)» від 03.11.2021 № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (далі - кредитна операція), з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача - сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавець здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ НОМЕР_4 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору, підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу Відповідача. Відповідно до ч. 8 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам. Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. Таким чином, TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відзиву про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Відповідно до пунктів 22-25 Положення про Систему BankID Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.03.2020 № 32 (далі- Положення) користувач для отримання послуги на порталі послуг із використанням Системи BankID Національного банку має обрати Систему BankID Національного банку як спосіб електронної дистанційної ідентифікації та/або верифікації. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. А саме - протягом строку кредитування, визначеному в кредитному договорі. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання». Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, загальні витрати за споживчим є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Отже, одночасне заперечення відповідачем факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, з одного боку, і заперечення умов цього ж договору щодо процентів, комісій та неустойки з іншого, свідчить про наявність суперечливої процесуальної поведінки. Такі доводи відповідача не можуть бути визнані судом послідовними та добросовісними, а відтак підлягають оцінці з урахуванням доктрини естопелю та мають бути відхилені як такі, що ґрунтуються на зловживанні процесуальними правами та не підлягають судовому захисту. итодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу – інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Відповідно до заявки кредитного договору зазначено: «Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До Комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит». Отже, комісія за обслуговування пов`язана з наданням ряду перелічених послуг, а саме: 1) організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, 2) забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, 3) забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, Документ сформований в системі «Електронний суд» 18.02.2026 19 4) забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, 5) консультаційні послуги, 6) інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. Безоплатність надання цих послуг законодавством не встановлена. Договором застережено, що до складу даної комісії не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства. Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. В той же час зазначаємо, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що 20.11.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №07.07.2024-100000315, за умовами якого відповідачу надано споживчий кредит у розмірі 8000,00 грн., на строк 124 дні, зі сплатою відсотків.
Відповідно до пропозиції про укладення кредитного договору вищезазначений кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на сайті Кредитора заявка, сформована на сайті Кредитора після ідентифікації Позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення Кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті Кредитора, та підписана Позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода) Е189, отриманого Позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Відповідачем ОСОБА_1 07.07.2024 електронним цифровим підписом підписано пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 8000,00 грн., а отже акцептовано умови договору.
Згідно квитанції ТОВ « Універсальні платіжні рішення », який надає ТОВ «Споживчий центр» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 07.07.2024 року о 08:01:13 на суму 8000,00 грн. , на номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 445900383, призначення платежу: видача за договором кредиту № 07.07.2024-100000315.
Позивачем також надано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 07.07.2024-100000315 позичальника ОСОБА_1 за період з 07.06.2024 по 07.11.2024, яка складає 26560,00 грн., з них: 8000,00 грн. основний борг, 12400,00 грн. проценти, комісія – 720,00 грн.; 4000,00 грн.- неустойка; 1440,00 грн. – додаткова комісія. 
В свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконала.
Згідно п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно положень ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, що ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №07.07.2024-100000315 від 07.07.2024, у зв`язку з чим у нього виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 26560,00 грн. з яких: 8000,00 грн. - основний борг, 12400,00 грн. - проценти, 720,00 грн. комісія,4000,00 грн. – неустойка; 1440,00 грн. – додаткова комісія, що підтверджується довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором №07.07.2024-100000315 від 07.07.2024. Проценти нараховані за період з 07.07.2024 по 07.11.2024.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені умови кредитного договору, а тому позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» є обґрунтованими, а тому зі ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 26560,00 грн.
Крім того, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2 422,40 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 7,8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського,133-а, код ЄДРПОУ: 37356833, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором №07.07.2024-100000315 від 07.07.2024 у розмірі 26560,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського,133-а, код ЄДРПОУ: 37356833, МФО 305299) судові витрати в сумі 2 422,40 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте Великомихайлівським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя Н.С. Чернецька