ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/16172/25 пров. № А/857/5230/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гуляка В. В.	
 	Кухтея Р. В.	
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу області військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року у справі № 380/16172/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, (головуючий суддя першої інстанції Андрусів У.Б., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту рішення 16 грудня 2025 року),-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , 07.08.2025 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення (дії) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (В/Ч НОМЕР_1 ) щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з мотивів, викладених у Листі №08/12222-25 від 22.07.2025;
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України видати наказ (накази), яким звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі абзацу 2 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ). З метою реалізації права на звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабцею та дідусем, які є особами з інвалідністю 2 групи, 18.06.2025 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом, до якого додав документи, які підтверджують зазначені обставини. З метою отримання інформації щодо розгляду рапорту представник позивача скерував до відповідача адвокатський запит, у відповідь на який повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби. Підставою для відмови слугувало відсутність документів, які підтверджують потребу ОСОБА_2 у постійному догляді, та які свідчать про відсутність у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати за нею догляд. Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 22.07.2025 № 08/12222-25-Вих, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» однією з підстав для звільнення у зв`язку з сімейними обставинами або з інших поважних причин, під час діє воєнного стану, є необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Також, вказує, що синтаксичний розбір текстуального змісту абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» дає підстави вважати, що при покликанні на цю обставину, необхідна чітко відокремлювати 3 обов`язкові елементи: 1. наявність члена сім`ї другого ступеня споріднення ІІ чи І групи інвалідності. 2. потреба члена сім`ї другого ступеня споріднення у постійному догляді у зв`язку з інвалідністю. 3. відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорт доказами.
Враховуючи зазначене, саме військовослужбовець при поданні рапорту зобов`язаний довести наявність підстав для звільнення. Вважає, що при поданні рапорту позивач не довів вищевказаних умов.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 .
Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 18.06.1996 матір`ю зазначено ОСОБА_3 , батьком – ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 від 04.09.1965 матір`ю вказано ОСОБА_2 , батьком – ОСОБА_5 .
З 20.09.1964 ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 .
ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності – загальне захворювання, про що свідчить довідка МСЕК серії 2-18 АЖ №092072 від 23.09.1998. Крім того, згідно з пенсійним посвідченням серії НОМЕР_7 вона отримує пенсію за віком та є особою з інвалідністю ІІ групи. 
За змістом заключення лікарсько-консультативної комісії від 25.01.2024 №86, виданого КНП «Золочівської центральної районної лікарні» Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 , 1942 року народження, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я потребує постійного стороннього догляду.
ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності – професійне захворювання, про що свідчить довідка МСЕК серії 2-18 АЖ №027916 від 26.05.1998. Крім того, згідно з пенсійним посвідченням серії НОМЕР_8 він отримує пенсію за віком та є особою з 2 групою інвалідності.
Як вбачається із заключення лікарсько-консультативної комісії від 17.06.2025 №280, виданого КНП «Золочівської центральної районної лікарні» Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_5 , 1940 року народження, потребує постійного стороннього догляду терміном 1 рік.
Довідкою від 10.06.2025 №321, виданою Золочівською міською радою Золочівського району Львівської області, підтверджується факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з бабою ОСОБА_2 та дідом ОСОБА_5 .
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 11.06.2025, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає разом з своїм чоловіком у с. Золочівка Золочівського району Львівської області та онуком, який не зареєстрований, але фактично проживає у с. Золочівка. Зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є особами з ІІ групою інвалідності та потребують постійного стороннього догляду.
Позивач, 18.06.2025 звернувся з рапортом до начальника аналітичного забезпечення та поточного планування штабу НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) підполковника ОСОБА_7 , у якому просив звільнити його з військової служби. Правовою підставою для звільнення з військової служби зазначив пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дідом та бабою ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), які є особами з інвалідністю ІІ групи та потребують постійного стороннього догляду за висновком (заключенням) лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я – за членами сім`ї другого ступеня споріднення та відсутності інших членів сім`ї.
До рапорту додав такі документи:
- засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 18.06.1996;
- засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 серії НОМЕР_9 від 04.09.1969;
- засвідчену копію свідоцтва про одруження ОСОБА_11 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_10 від 20.09.1964;
- засвідчену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_11 ;
- засвідчену копію пенсійного посвідчення Жуковської Марії № НОМЕР_11 від 13.04.2017 із записом про інвалідність ІІ групи;
- засвідчену копію довідки МСЕК серії 2-18 АЖ №092072 від 23.09.1998 про ІІ групу інвалідності ОСОБА_11 ;
- засвідчену копію заключення ЛКК №86 від 25.01.2024 про потребу ОСОБА_11 у постійному сторонньому догляді;
- засвідчену копію довідки №1234 від 31.07.2024 щодо перенесення ОСОБА_8 інфаркту головного мозку у липні 2024 року;
- засвідчену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_5 ;
- засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_5 № НОМЕР_12 від 13.04.2017 із записом про інвалідність ІІ групи;
- засвідчену копію довідки МСЕК серії ЛВА-1 №027916 від 26.05.1998 про ІІ групу інвалідності ОСОБА_5 ;
- засвідчену копію заключення ЛКК №260 від 17.06.2025 про потребу ОСОБА_5 у постійному сторонньому догляді;
- засвідчену копію довідки №321 від 10.06.2025 про фактичне проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 однією сім`єю;
- засвідчену копію акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 11.06.2025.
Рапорт скеровано на адресу відповідача засобами поштового зв`язку листом з оголошеною цінністю з описом вкладення, що підтверджується описом вкладення у цінний лист.
Представник позивача, 18.07.2025 звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації про стан розгляду рапорту про звільнення з військової служби та копій документів (наказу, супровідного листа, відповіді на вказаний рапорт та усіх документів, що формувались, складалися у зв`язку із надходженням, підготовкою до розгляду та розглядом рапорту).
Листом відповідача від 22.07.2025 № 08/12222-25-вих повідомлено про відсутність підстав для звільнення лейтенанта ОСОБА_12 з військової служби за доданими до рапорту документами. 
У листі, серед іншого, зазначено, що «довідка №86 не є належним доказом потреби у постійному догляді, оскільки не відповідає встановленим вимогам до форми, змісту та призначення медичних документів.
Наявність інвалідності як така не є безумовною підставою для визнання потреби в постійному догляді – така потреба повинна бути обґрунтована та підтверджена медичними документами, оформленими у встановленому порядку. Разом з тим, навіть якщо б дана довідка була відповідного зразка, під час опрацювання рапорту встановлено, що до нього не додано жодного документа, який би підтверджував наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленою інвалідністю та потребою в догляді. За відсутності таких підтверджень рапорт не може бути задоволений, оскільки розгляд питання без належного обґрунтування порушує вимоги законодавства та створює ризики прийняття рішень без достатніх правових підстав.
У додатках до рапорту відсутні документи, які дають підстави вважати, що у ОСОБА_2 відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати такий догляд, та що вона потребує постійного догляду. Відповідно до норм Положення №1115/2009, саме військовослужбовець при поданні рапорту зобов`язаний довести наявність підстав для звільнення».
Вважаючи поведінку відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ протиправною, позивач пред`явив цей позов.
Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з відмовою у звільненні позивача з військової служби, оскільки позивач надав достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за дідом та бабою з інвалідністю ІI групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його діда та баби, які б могли здійснювати такий догляд, тобто підтвердив право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015, (далі – Закон № 389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закон № 389-VIII).
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, (далі – Закон № 3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до абз. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 3543-XII: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач призваний на військову службу по мобілізації та з 15.10.2022 проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу аналітичного забезпечення та поточного планування штабу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
Позивач, 18.06.2025 подав рапорт про звільнення зі служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабою ( ОСОБА_8 ) та дідом ( ОСОБА_13 ) які є інвалідами ІІ групи та потребують постійного стороннього догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я – за членами сім`ї другого ступеня споріднення та відсутності інших членів сім`ї.
Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Пунктом 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент подання рапорту про звільнення) передбачено виключний перелік підстав звільнення військовослужбовці, які проходять військову службу під час дії воєнного стану.
Так, згідно з п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, під час воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби:
через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
Абзацом 14 пункту 3 частиною 12 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що військовослужбовці які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, за наявністю таких умов:
- необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення;
- наявність у осіб, які потребують догляду, I чи II групи інвалідності;
- відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Державні прикордонній службі України, затвердженому Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - положення №1115/2009, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно п. 2 положення №1115/2009, громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі в добровільному порядку або за призовом.
Громадяни, які проходять військову службу в Держприкордонслужбі, є військовослужбовцями Держприкордонслужби. Статус військовослужбовця підтверджується службовим або спеціальним посвідченням. Форма і порядок видачі службових та спеціальних посвідчень установлюється наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно з п. 12 положення №1115/2009 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
За змістом п. 13 положення № 1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище.
Розділ XII положення № 1115/2009 регламентує питання звільнення з військової служби.
Відповідно до п. 265 положення № 1115/2009 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: 1) у запас - якщо вони не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; 2) у відставку - якщо вони досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із виключенням з військового обліку.
Пунктом 279 Положення № 1115/2009 визначено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Приписами розділу XIV положення № 1115/2009 унормовано питання проходження військової служби та деякі питання виконання військового обов`язку в особливий період.
Згідно з п. 305 положення № 1115/2009 в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період.
Відповідно до пп. 1 п. 307 положення № 1115/2009 з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За змістом п. 288 положення № 1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, у зв`язку з чим скерував рапорт від 18.06.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членами сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, а саме за бабою та дідом, які є особами з інвалідністю ІІ групи.
До цього рапорту додано такі документи: засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 18.06.1996; засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 серії НОМЕР_9 від 04.09.1969; засвідчену копію свідоцтва про одруження ОСОБА_11 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_10 від 20.09.1964; засвідчену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_11 ; засвідчену копію пенсійного посвідчення Жуковської Марії № НОМЕР_11 від 13.04.2017 із записом про інвалідність ІІ групи; засвідчену копію довідки МСЕК серії 2-18 АЖ №092072 від 23.09.1998 про ІІ групу інвалідності ОСОБА_11 ; засвідчену копію Заключення ЛКК №86 від 25.01.2024 про потребу ОСОБА_11 у постійному сторонньому догляді; засвідчену копію довідки №1234 від 31.07.2024 щодо перенесення ОСОБА_8 інфаркту головного мозку у липні 2024 року; засвідчену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_5 ; засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_5 № НОМЕР_12 від 13.04.2017 із записом про інвалідність ІІ групи; засвідчену копію довідки МСЕК серії ЛВА-1 №027916 від 26.05.1998 про ІІ групу інвалідності ОСОБА_5 ; засвідчену копію Заключення ЛКК №260 від 17.06.2025 про потребу ОСОБА_5 у постійному сторонньому догляді; засвідчену копію довідки №321 від 10.06.2025 про фактичне проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 однією сім`єю; засвідчену копію акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 11.06.2025.
Разом з тим, листом від 22.07.2025 № 08/12222-25-Вих відповідач повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з огляду на те, що доданими документами не підтверджено, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду, зокрема: довідка ЛКК № 86 від 25.01.2024 видана КПН «Золочівська центральна районна лікарня» не є належним доказом потреби у постійному догляді; відсутні документи, які дають підстави вважати, що у ОСОБА_2 відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками відповідача, з огляду на таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 18.06.1996 матір`ю зазначено ОСОБА_3 , батьком – ОСОБА_4 . 
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 від 04.09.1965 матір`ю вказано ОСОБА_2 , батьком – ОСОБА_5 .
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 АЖ № 092072 від 23.09.1998 ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності – загальне захворювання. 
Крім того, згідно з пенсійним посвідченням серії НОМЕР_7 вона отримує пенсію за віком та є особою з інвалідністю ІІ групи.
ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності – професійне захворювання, про що свідчить довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 АЖ №027916 від 26.05.1998. 
Згідно з пенсійним посвідченням серії НОМЕР_8 він отримує пенсію за віком та є особою з 2 групою інвалідності.
Отже, матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є особами з інвалідністю II групи та бабою та дідом військовослужбовця ОСОБА_1 .
Щодо покликання відповідача, що довідка ЛКК № 86 від 25.01.2024 видана КПН «Золочівська центральна районна лікарня» не є належним доказом потреби у постійному догляді, то суд апеляційної інстанції вважає такі помилковими, з огляду на правові висновки у подібних спірних правовідносинах Верховного Суду у постановах від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23, від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23, згідно яких, необхідність постійного догляду за хворим може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно довідки ЛКК № 86 від 25.01.2024 видана КПН «Золочівська центральна районна лікарня», ОСОБА_2 1942 р.н. у зв`язку з погіршенням стану захворювання потребує постійного стороннього догляду.
Як вбачається із заключення лікарсько-консультативної комісії від 17.06.2025 №280, виданого КНП «Золочівської центральної районної лікарні» Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_5 , 1940 року народження, потребує постійного стороннього догляду терміном 1 рік.
Отже, вказана довідка є належним доказом, який підтверджує наявність потреби у постійному догляді ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Щодо покликання відповідача щодо відсутності документів, які дають підстави вважати, що у ОСОБА_2 відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що з акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 11.06.2025, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає разом з своїм чоловіком у с. Золочівка Золочівського району Львівської області та онуком, який не зареєстрований, але фактично проживає у с. Золочівка. 
Щодо ОСОБА_3 (матері позивача), то суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що вона проживає за кордоном та є громадянкою Великобританії та Північної Ірландії, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_13 від 12.10.2023 (а. с. 116-119). 
Тобто, в силу об`єктивних обставин вона не може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Крім цього, доказів наявності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які могли б здійснювати догляд за ОСОБА_2 відповідачем, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач надав достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за дідом та бабою з інвалідністю ІI групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його діда та баби, які б могли здійснювати такий догляд, тобто підтвердив право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, що у свою чергу свідчить про протиправність відмови військової частини НОМЕР_1 , яка оформлену листом від 22.07.2025 № 08/12222-25-Вих, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.
За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.
Практика ЄСПЛ свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (див. рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що не втручаючись у дискреційні повноваження відповідача, установивши достатність підстав, які підтверджуються відповідними доказами у справі, щодо звільнення позивача відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що необхідно зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Аналогічні висновки щодо способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах, викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24.
За наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року у справі № 380/16172/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Р. В. Кухтей