ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

07 квітня 2026 року	Справа №160/33513/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному провадженні (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «ТАБІР ДЛЯ ТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНИХ «ЦЕНТР 5» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «ТАБІР ДЛЯ ТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНИХ «ЦЕНТР 5» (далі – Установа, відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність державного органу - державна установа «Софіївська виправна колонія (№45)» та її правонаступника - державна установа «Табір для тримання військовополонених «Центр 5» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 11.03.2022 по 31.05.2022 та з 01.06.2022 по 17.10.2022;
- зобов`язати державну установу «Табір для тримання військовополонених «Центр 5», здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 11.03.2022 по 31.05.2022 з розрахунку 30000 грн. на місяць та за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність державного органу - державна установа «Софіївська виправна колонія (№45)» та її правонаступника - державна установа «Табір для тримання військовополонених «Центр 5» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати державну установу «Табір для тримання військовополонених «Центр 5» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 13.02.2018 до 12.04.2023 він проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України, а саме, у Держаній установі «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№45)». Разом з цим, позивач звертає увагу, що у період з 11.03.2022 до 17.10.2022 позивач не отримував належну до виплати додаткову винагороду за особливості проходження служби під час воєнного стану, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168): у період з 24.02.2022 до 31.05.2022 – у розмірі 30000 грн щомісячно, а у період з 01.06.2022 до 17.10.2022 – у розмірі до 30000 грн пропорційно в розрахунку на місяць. З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за спірний період у встановленому розмірі, а також сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування й виплати додаткової винагороди за спірний період у встановленому розмірі, а також сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 29.12.2025 прийнято позовну заяву та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
В ухвалі також зазначено, що питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду буде розглянуто після отримання судом відзиву на позовну заяву від відповідача.
12.01.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Установа проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що право ОСОБА_1 , який проходив службу в державній установі «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№45)» на нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн відповідно до нової редакції пункту 1 Постанови №168 набуто з 11.03.2022 відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №213-р від 11.03.2022 року, яким Постанову №168 доповнено позицією «Дніпропетровська область». З урахуванням цих змін у період з 11.03.2022 до 31.05.2022 ОСОБА_1 здійснено нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн. пропорційно часу несення служби за місяць, а саме: з 11.03.2022 до 31.03.2022: фактична кількість годин несення служби – 180 годин. Сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 7259,40 гривень; з 01.04.2022 до 25.04.2022: фактична кількість годин несення служби – 216 годин. Сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 9000,72 гривень; з 26.04.2022 до 30.04.2022: фактична кількість годин несення служби – 48 годин. Сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 2000,16 гривень; з 01.05.2022 до 31.05.2022: фактична кількість годин несення служби – 256 годин. Сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 10321,92 гривень. Нарахування та виплати проводились на підставі наказів від 26.05.2022 №76/ ОС-22 (період з 11.03.2022 до 25.04.2022) та від 17.08.2022 №122/ОС-22 (період з 26.04.2022 до 31.05.2022). З нарахованої суми проведено утримання військового збору та податку з доходів фізичних осіб відповідно до норм ПУ України. На переконання відповідача, позивачу правомірно нараховано додаткову винагороду, виходячи з кількості годин несення служби, тобто пропорційно до фактично відпрацьованим годинам несення служби протягом звітного місяця, що відповідає приписам абзацу 1 пункту 1 Постанови № 168 та узгоджується із поняттям «несення служби», яким оперує законодавець в зазначеній постанові. Разом з цим, відповідач звертає увагу, що за період з 01.06.2022 до 07.07.2022 ОСОБА_1 додаткова винагорода не виплачувалася в жодному розмірі оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» , право на додаткову винагороду мають лише ті працівники, що несуть службу в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) яка перебуває в окупації (оточенні, блокуванні) або де ведуться бойові дії. Девладівська територіальна громада, в межах якої розташована «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ №45», у період з 01.06.2022 до 17.10.2022 не перебувала в районі ведення воєнних дій або в тимчасовій окупації, в зв`язку з чим невиплата додаткової винагороди ОСОБА_1 у зазначений період є правомірною. Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, відповідач зазначає, що приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця виплатити належні звільненому працівникові сум при відсутності спору про їх розмір та заявлені на майбутнє. Оскільки спір про розмір виплат ОСОБА_1 судом на даний час не вирішено, а дата повного або часткового розрахунку з ОСОБА_1 може бути визначена в майбутньому у разі вирішення спору на користь позивача, для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок законних підстав не вбачається.
27.01.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 підтримує аргументи, викладені у позовній заяві.
З приводу строків звернення до суду, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з не нарахуванням та не виплатою позивачу грошового забезпечення в належному розмірі.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження та звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено інші строки звернення до суду за захистом порушеного права.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19.07.2022, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позовні вимоги стосуються періоду, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19.07.2022].
У постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду при вирішенні питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про нарахування та виплату грошового забезпечення дійшов висновку, що правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Повертаючись до обставин цієї справи, застосовуючи наведені висновки, суд зазначає таке.
Предметом спору у цій справі є перерахунок грошового забезпечення позивача з 11.03.2022 до 17.10.2022.
Суд зазначає, що спірний період умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19.07.2022] та після цього.
Період з 11.03.2022 до 18.07.2022 регулювався положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про перерахунок грошового забезпечення без обмеження будь-яким строком.
Проте період з 19.07.2022 до 17.10.2022 регулювався редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачала тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 зробив висновок (пункт 77), що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19.07.2022 до 17.10.2022] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестату (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
До матеріалів справи відповідачем не надано документу, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних й допустимих доказів на підтвердження дати позивачем документу, який видавався позивачу при звільненні з інформацією про нараховані та виплачені позивачу суми грошового забезпечення.
Відповідачем не подано доказів, які б спростовували зазначені обставини, у зв`язку з чим вони вважаються судом доведеними.
Також, суд звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат; частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних виплат втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення. 
Відтак, починаючи з 11.12.2025, обмеження права працівника на судовий захист зазначеним строком не підлягає застосуванню.
Втім, позовну заяву у цій справі направлено засобами поштового зв`язку 21.11.2025, тому у спірних правовідносинах вказане Рішення Конституційного Суду України не підлягає застосуванню.
Згідно з частиною 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та поновлення відповідного строку.
Виходячи з положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд адміністративної справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 13.02.2018 до 12.04.2023 ОСОБА_1 проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України, а саме, у Держаній установі «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№45)». 
Наказом Міністерства юстиції України від 16.09.2024 №2696/5 Держану установу «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№45)» перепрофільовано у Державну установу «ТАБІР ДЛЯ ТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНИХ «ЦЕНТР 5» з відповідною зміною найменування даної установи, без ліквідації юридичної особи.
З матеріалів відзиву вбачається, що у період з 11.03.2022 до 31.05.2022 ОСОБА_1 нараховано та виплачено додаткову винагороду в розмірі до 30 000 грн пропорційно часу несення служби за відповідний місяць, а саме:
- за період з 11.03.2022 до 31.03.2022: фактична кількість годин несення служби становила 180 годин, сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 7 259,40 грн; 
- за період з 01.04.2022 до 25.04.2022: 216 годин, сума – 9 000,72 грн; 
- за період з 26.04.2022 до 30.04.2022: 48 годин, сума – 2 000,16 грн; 
- за період з 01.05.2022 до 31.05.2022: 256 годин, сума – 10 321,92 грн. 
Нарахування та виплата зазначеної винагороди здійснювалися на підставі наказів від 26.05.2022 № 76/ОС-22 (за період з 11.03.2022 до 25.04.2022) та від 17.08.2022 № 122/ОС-22 (за період з 26.04.2022 до 31.05.2022).
За період з 01.06.2022 до 07.07.2022 ОСОБА_1 додаткова винагорода не виплачувалася.
Вказані обставини сторонами не заперечуються.
На відповідне звернення позивача, відповідач листом від 20.10.2025 №5/11-5/25/Н-25 повідомив, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено додаткову винагороду, з урахуванням фактичної кількості годин несення служби: за період з 11.03.2022 до 31.03.2022: фактична кількість годин несення служби становила 180 годин, сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 7 259,40 грн; за період з 01.04.2022 до 25.04.2022: 216 годин, сума – 9 000,72 грн; за період з 26.04.2022 до 30.04.2022: 48 годин, сума – 2 000,16 грн; за період з 01.05.2022 до 31.05.2022: 256 годин, сума – 10 321,92 грн. Нарахування та виплата зазначеної винагороди здійснювалися на підставі наказів від 26.05.2022 № 76/ОС-22 (за період з 11.03.2022 до 25.04.2022) та від 17.08.2022 № 122/ОС-22 (за період з 26.04.2022 до 31.05.2022). Таким чином, на переконання позивача, підстав для перерахунку та виплати ОСОБА_1 щомісячної винагороди 30000,00 гривень з розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 до 31.05.2022 не вбачається, оскільки фактична виплата проведена з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема, початку нарахування з 11.03.2022 та пропорційно фактичному часу несення служби. Згідно зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 №754 до пункту 1 Постанови №168, виплата додаткової винагороди 30000 грн. здійснюється особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Перелік таких територіальних громад затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (із змінами). Відповідно до наказу №75, Девладівська сільська територіальна громада, на території якої розміщена державна установа «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№45)», з 01.06.2022 не входила до переліку громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій. З урахуванням цього, нарахування та виплата позивачу додаткової винагороди з 01.06.2022 не здійснювались. Законні підстави для нарахування та виплати спірної винагороди у будь-якому розмірі за період з 01.06.2022 до 18.10.2022 відсутні. Стосовно вимог щодо нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 по день фактичного розрахунку, відповідач зазначає, що заявлені ОСОБА_1 щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 30000 грн є спірними та не визнаються установою. Виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок може мати місце лише у випадку, коли спір буде вирішено у судовому порядку на користь позивача.
Позивач зазначає, що відповідач не здійснив в повному обсязі нарахування та виплату йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 за період з 11.03.2022 до 17.10.2022.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV від 23.06.2005 (далі – Закон №2713-IV).
Відповідно до частин 2 та 5 статті 23 названого Закону, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 2 і 3 Постанови №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Пунктом 2 та 8 указаного Порядку визначено, що до складу грошового забезпечення входять: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
При виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Окрім того, цим Указом Кабінет Міністрів України (зобов`язаний) невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінету Міністрів України (доручено) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято Постанову №168.
Відповідно до пункту 1 Постанови №168 (у редакції станом на 28.02.2022) установлено що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 3 Постанови №168 доручено Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.
Пунктом 5 зазначеної Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №217 від 07.03.2022 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» (далі - Постанова №217) внесено зміни до пункту 1 Постанови №168, виключивши в абзаці першому слова «(крім військовослужбовців строкової служби)».
Згідно з пунктом 2 Постанови №217 указана Постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 №350 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» (далі - Постанова №350) до Постанови №168 були внесені зміни, згідно яких, абзац перший пункту 1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка». Зміни набули чинності 24.03.2022.
Згідно з пунктом 2 Постанови №350 указана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 №754 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» (далі - Постанова №754) до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких в абзаці 1 пункту 1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)». Зазначені зміни набули чинності 08.07.2022.
Згідно з пунктом 2 Постанови №754 указана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» (далі - Постанова №793) до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких: у пункті 1 в абзаці першому слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць»; доповнено постанову пунктом 2-1 такого змісту: « 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.».
Згідно з пунктом 2 Постанови №793 указана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2023, прийнятої у справі №260/3564/22 погодилася з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених Постановою №793 змін до Постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Верховний Суд у постанові від 15.08.2024, прийнятої у справі №280/5806/22 залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 30000 грн, оскільки за період з 24.02.2022 до 31.05.2022 додаткова винагорода нарахована та виплачена позивачу за фактично відпрацьований період згідно з табелем обліку робочого часу, а саме за фактичну кількість годин несення служби.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач має право на отримання додаткової винагороди передбаченої Постановою №168 пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць (за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця).
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 11.03.2022 до 31.05.2022 відповідачем нараховано та виплачено позивачу додаткову винагороду передбачену Постановою №168 в розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць пропорційно відпрацьованому часу несення служби.
З матеріалів відзиву вбачається, що у період з 11.03.2022 до 31.05.2022 ОСОБА_1 нараховано та виплачено додаткову винагороду в розмірі до 30 000 грн пропорційно часу несення служби за відповідний місяць, а саме:
- за період з 11.03.2022 до 31.03.2022: фактична кількість годин несення служби становила 180 годин, сума додаткової винагороди (без урахування компенсації ПДФО) – 7 259,40 грн; 
- за період з 01.04.2022 до 25.04.2022: 216 годин, сума – 9 000,72 грн; 
- за період з 26.04.2022 до 30.04.2022: 48 годин, сума – 2 000,16 грн; 
- за період з 01.05.2022 до 31.05.2022: 256 годин, сума – 10 321,92 грн. 
Нарахування та виплата зазначеної винагороди здійснювалися на підставі наказів від 26.05.2022 № 76/ОС-22 (за період з 11.03.2022 до 25.04.2022) та від 17.08.2022 № 122/ОС-22 (за період з 26.04.2022 до 31.05.2022).
Вказані обставини позивачем не заперечуються.
При цьому, доказів того, що позивачем відпрацьовано повний період з 11.03.2022 до 31.05.2022, що, відповідно до висновку Верховного Суду у справі №260/3564/22, було б підставою для виплати саме 30000 грн на місяць матеріали справи не містять, а тому суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі, що передбачена Постановою № 168 за період з 11.03.2022 до 31.05.2022 року із розрахунку 30000 грн на місяць.
Щодо здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди у період з 01.06.2022 до 17.10.2022, суд зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.06.2022 до 07.07.2022 ОСОБА_1 додаткова винагорода не виплачувалася
Так, з моменту прийняття Постанови №754, яка застосовується з 01.06.2022 головною підставою для одержання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, є несення служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 08.07.2022 № 147 «Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75», до таких територій Дніпропетровська область не входила.
Девладівська територіальна громада, в межах якої розташована Державна установа «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ №45», у період з 01.06.2022 до 17.10.2022 не перебувала в районі ведення воєнних дій або в тимчасовій окупації. 
Тобто, з моменту прийняття Постанови № 754, яка застосовується з 01.06.2022, у особи рядового і начальницького складу Державної установи «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ №45», відсутні підстави для отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи «СОФІЇВСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ №45» щодо не нарахування та не виплати позивачу в день звільнення додаткової винагороди в розмірі, що передбачена Постановою №168 за період з 11.03.2022 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 до 17.10.2022 із розрахунку 30 000 грн на місяць, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
До аналогічних висновків дійшов Третій апеляційний адміністративний суд в постановах від 01.04.2025 у справі №280/5142/24 від 15.04.2025 у справі №160/27902/24.
За встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідач у період з 11.03.2022 до 31.05.2022 правомірно здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно відпрацьованому часу несення служби.
Водночас, у період з 01.06.2022 до 17.10.2022 відповідач правомірно не здійснював нарахування та виплату зазначеної додаткової винагороди, оскільки Девладівська територіальна громада, в межах якої розташована Державна установа «Софіївська виправна колонія № 45», у цей період не перебувала в районі ведення воєнних (бойових) дій або в тимчасовій окупації.
Вимоги про нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є похідними від основних вимог та, з огляду на відсутність підстав для їх задоволення, також не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою в позові відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Державної установи «ТАБІР ДЛЯ ТРИМАННЯ ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНИХ «ЦЕНТР 5» (адреса: вул. Центральна, с. Макорти, Дніпропетровська обл., 53121; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08562973) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар