УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1981/21 Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О. 
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання Лугини О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №288/1981/21 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Авто Центр» про визнання майна спільного сумісною власністю подружжя, про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням 
за апеляційними скаргами  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Хоменко Сергій Олександрович, та ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ткачук Анатолій Олександрович 
на рішення  Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 липня 2025 року та на додаткове рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Зайченко Є.О.
встановив:
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
1) квартиру загальною площею 34,4 кв.м, житлова площа 12,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) нежитлове приміщення (будівлі магазину) загальною площею 81.1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташована на земельний ділянці кадастровий номер 1824755100:01:006:0003;
3) 1/6 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а також належних до житлового будинку господарських будівель та споруд: погріб під частиною будинку, позначений на плані літерою «Е»; гараж, позначений на плані літерою «В»; сарай, позначений на плані літерою «Г»; гараж, позначений на плані літерою «Д»; навіс для дров, позначений на плані літерою «Є»; вбиральня, позначена на плані літерою «Ж»; огорожа, позначена на плані «№1»; криниця, позначена на плані «№2»; ворота, позначені на плані «№3»; хвіртка, позначена на плані «№4»; свердловина, позначена на плані «№5»;
4) поліпшення, які виконані у вигляді прибудови і надбудови до квартири АДРЕСА_4 , що становить 44 % вартості об`єкту нерухомого майна;
5) поліпшення, які виконані у вигляді прибудови і надбудови до квартири АДРЕСА_5 , що становить 78 % вартості об`єкту нерухомого майна;
6) автомобіль марки «VOLSWAGEN» модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
7) автомобіль марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ;
8) доходи, отримані ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 6 859 620,25 (шість мільйонів вісімсот п`ятдесят дев`ять шістсот двадцять) грн від ТОВ «Нова Пошта», та доходи, отримані у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року Приватним підприємством «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
1) частки квартири загальною площею 125,3 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) частки нежитлового приміщення (будівлі магазину) загальною площею 81,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташована на земельний ділянці кадастровий номер 1824755100:01:006:0003;
3) 22/100 частки квартири загальною площею 115,5 кв.м., житловою площею 71,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ;
4) 1/12 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а також належних до житлового будинку господарських будівель та споруд: погріб під частиною будинку, позначений на плані літерою «Е»; гараж, позначений на плані літерою «В»; сарай, позначений на плані літерою «Г»; гараж, позначений на плані літерою «Д»; навіс для дров, позначений на плані літерою «Є»; вбиральня, позначена на плані літерою «Ж»; огорожа, позначена на плані «№1»; криниця, позначена на плані «№2»; ворота, позначені на плані №3; хвіртка, позначена на плані «№4»; свердловина, позначена на плані №5;
5) 1/2 доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 3 429 810,12 грн, отриманих від ТОВ «Нова Пошта», та 1/2 доходів, отриманих у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року Приватним підприємством «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частину вартості транспортних засобів:
- автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 486 000,00 грн;
- автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , в сумі 405 000,00 грн. Стягнути з відповідача судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 листопада 1997 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 .
За час перебування в шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжям було набуто у власність нерухоме майно, право власності на яке за ініціативи відповідача було зареєстровано за ним. 
Так на підставі договору купівлі-продажу № 040066 від 25.06.2003 придбано квартиру АДРЕСА_5 .
У період з 2012 року по 2018 рік побудовано нежитлове приміщення (будівля магазину) загальною площею 81,1 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане нежитлове приміщення розташоване на орендованій земельній ділянці комунальної форми власності загальною площею 0,0100 га, кадастровий номер 1824755100:01:006:0003.
На підставі договору купівлі-продажу № 2307 від 02.11.2010 придбано 1/6 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_7 .
До житлового будинку належать господарські будівлі та споруди: погріб під частиною будинку, позначений на плані літерою «Е»; гараж, позначений на плані літерою «В»; сарай, позначений на плані літерою «Г»; гараж, позначений на плані літерою «Д»; навіс для дров, позначений на плані літерою «Є»; вбиральня, позначена на плані літерою «Ж»; огорожа, позначена на плані «№ 1»; криниця, позначена на плані «№ 2»; ворота, позначені на плані «№ 3»; хвіртка, позначена на плані «№ 4»; свердловина, позначена на плані «№ 5».
Також, ОСОБА_2 у 2011 році успадкував від своєї бабусі ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) квартиру АДРЕСА_8 .
Вказувала, що в послідуючому, у період з травня 2014 року по вересень 2019 року, під час шлюбу сторін, у результаті їх спільних трудових та грошових затрат, відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, шляхом проведення прибудови та надбудови до житлового приміщення, які нерозривно пов`язані з об`єктом нерухомості, що підтверджено висновками судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 486/10-2022 від 06.10.2022 та № 551/03-2023 від 07.03.2023:
- прибудова і надбудова до квартири АДРЕСА_4 , яка належить відповідачу на праві приватної власності, та була введена в експлуатацію на початку 2023 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2024. Загальна площа квартири з 65,3 кв.м. (з часу успадкування відповідачем в 2011 році збільшилася до 115,5 кв.м.;
- прибудова і надбудова до квартири АДРЕСА_5 , яка вважається спільним майном подружжя, так як була придбана за спільні кошти в період шлюбу, та була введена в експлуатацію на початку 2024 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2024. Загальна площа квартири з 34,4 кв.м. (з часу її придбання подружжям в 2003 році) збільшилась до 125,3 кв.м.
Вищезазначені об`єкти нерухомого майна були збудовані, згідно висновків судових експертиз у період з травня 2014 року по вересень 2019 року, тобто в період шлюбу між позивачем та відповідачем.
Крім того, до розірвання шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано транспортні засоби, право власності на які також зареєстровано за відповідачем, а саме:
- автомобіль марки «VOLSWAGEN», модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
- автомобіль марки «VOLSWAGEN», модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .
Враховуючи, що між ними не досягнуто згоди щодо розподілу майна, яке по закону є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вона вимушена звернутись до суду з позовом про визнання майна спільним майном подружжя та його розподіл.
Також зазначає, що з 2012 році позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець та з того часу здійснює свою підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні (будівлі магазину) за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач також здійснює свою підприємницьку діяльність як суб`єкт господарської діяльності: як засновник та керівник Приватного підприємства «Явір» (зареєстроване в 2004 році), та як фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (зареєстрований в 2005 році. Основним видом діяльності ПП «Явір» та ФОП ОСОБА_2 є надання послуг вантажним автомобільним транспортом (код 49.41).
Починаючи з 2012 року відповідач співпрацює з ТОВ «Нова Пошта». У період з 2019 року по 2021 рік (включно) ФОП ОСОБА_2 надавав послуги ТОВ «Нова Пошта» згідно договору надання послуг № У-141 від 01.01.2017. Загальна сума виплат, які були здійснені ТОВ «Нова Пошта» на користь ФОП ОСОБА_2 за період 2019-2021 роки становить 6859620,25 гривень. Форма розрахунку між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Нова Пошта» – безготівкова.
При цьому, всі кошти, отримані від своєї підприємницької діяльності, відповідач використовував не в інтересах сім`ї, а на розвиток власного бізнесу - відкриття нових відділень ТОВ «Нова Пошта» на території області.
Враховуючи вищевикладене, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій з урахуванням уточнених позовних, просив: 
1. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рухоме майно торгівельне обладнання магазину, та у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 його вартості в сумі 150 000,00 гривень.
2. Визнати спільним боргом подружжя:
- грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором № 50017234 від 12.11.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» в сумі 1 833 068,16 грн, що є загальною вартістю кредиту;
- грошові зобов`язання які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» в сумі 1 080 559,35 грн., що є загальною вартістю кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості кредиту, що останнім сплачувалось на користь кредиторів самостійно, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 :
- за кредитним договором № 50017234 від 12.11.2019 року, укладеним між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» - 505 000,83 грн;?
- за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «Комерційний Банк «Глобус» - 520 279,68 грн.
Позов мотивував тим, що в липні 2005 року він зареєструвався як фізична особа- підприємець та здійснював діяльність з роздрібної торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Діяльність здійснював в приміщеннях МАФів які розташовувались за адресою АДРЕСА_2 , на земельній ділянці кадастровий номер 1824755100:01:006:0003, та в подальшому наприкінці 2005 року замість ОСОБА_9 було споруджено приміщення магазину, яке наразі є спірним.
Для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2 отримав вищевказану земельну ділянку в оренду на якій збудував приміщення магазину.
Починаючи з січня 1999 року та по день реєстрації приватним підприємцем відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не працювала в зв`язку з народженням дитини, та перебувала на повному утримані ОСОБА_2 .
З початку здійснення підприємницької діяльності, ОСОБА_10 кошти, які отримував від такої підприємницької діяльності, вкладав у розвиток підприємницької діяльності, а після придбання житла вкладав у добудову квартири АДРЕСА_5 та у будівництво гаражу, облаштування двору домоволодіння, станом на сьогодні площа спірної квартири збільшилась до площі понад 100 метрів квадратних.
25 червня 2006 року позивачем за зустрічним позово, за власні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_5 , та зареєстровано на ОСОБА_2 . Квартира купувалась з метою забезпечення місця проживання, оскільки позивач та відповідач вже мали одну дитину - сина ОСОБА_11 та ОСОБА_1 була вагітною другою дитиною – донькою ОСОБА_12 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В 2012-2013 роках ОСОБА_10 почав співпрацювати з ТОВ «Нова Пошта», для цього він 01.10.2012 року перейшов на спрощену систему оподаткування та уклав відповідні договори спочатку надання транспортних послуг, а в подальшому договір комерційної концесії. Однак починаючи з 2019 року справи позивача за зустрічним позовом у напрямку співпраці з ТОВ «Нова Пошта» стрімко погіршувались, ОСОБА_10 зазнав значних фінансових втрат, що стало причиною розірвання ТОВ «Нова пошта» договору співпраці. Отже дію договору поставки № П-141 від 01 січня 2017 року, дію договору комерційної концесії № К-141 від 01 січня 2017 року, дію договору надання послуг № У-141 від 01 січня 2017 року було достроково припинено шляхом укладання та підписання 29 лютого 2020 року відповідних додаткових угод на розірвання договорів.
Починаючи з 2020 року позивач за зустрічним позовом зупинив підприємницьку діяльність.
З метою відновлення свого фінансового стану позивачем за зустрічним позовом 12.11.2019 року було придбано автомобіль «VOLSWAGEN», модель «CRAFTER», для здачі його в оренду та отримання доходу від такої здачі. В подальшому для цих же цілей 30 липня 2021 року було придбано автомобіль «VOLSWAGEN», модель «CADDY».
Автомобілі було придбано у кредит, заборгованість за кредитними зобов`язаннями, станом на день подання даного зустрічного позову не погашена.
Дохід, який отримувався від здачі автомобілів в оренду, спрямовується на потреби подружжя.
З 24 вересня 2021 року позивач за зустрічним позовом працевлаштований на ТОВ «Нова Пошта» касиром.
Також в період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти, які були отримані від підприємницької діяльності, було придбано два автомобілі для обслуговування потреб магазину (доставка товару) Рено Кенго НОМЕР_5 та Рено Мастер АМЗ177ЕМ.?
Станом на день подання даного позову ОСОБА_2 виконав свої боргові зобов`язання за кредитними договорами майже в повному обсязі. Під час виплати коштів отриманих в кредит для купівлі автомобілів у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_10 у шлюбі, відповідач за зустрічним позовом - участі не приймала, тобто не здійснювала жодних платежів, в той же час ОСОБА_1 у своєму позові ставить вимоги щодо стягнення половини вартості спірних автомобілів, стверджуючи що автомобілі купувались за спільні кошти подружжя, під час шлюбу та в інтересах сім`ї.
Так, як зазначено вище, 12.11.2019 року було придбано автомобіль «VOLSWAGEN», модель «CRAFTER», та, в подальшому, 30 липня 2021 року було придбано автомобіль «VOLSWAGEN», модель «CADDY». Обидва автомобілі купувались за кредитні кошти зі здійсненням першого внеску за автомобілі, які не входять до загальної вартості кредиту.
Для придбання автомобілю «VOLSWAGEN», модель «CRAFTER», ОСОБА_13 було отримано кредит, відповідно до кредитного договору, № 50017234 від 12.11.2019 року, загальною вартістю кредиту 1 833 068,16 грн.
Станом на день розірвання шлюбу ОСОБА_13 було погашено 823 048,50 грн за вказаним кредитом, відтак сума заборгованості, яка лишається до погашення вартості вказаного кредиту становить 1 010 019,66 грн, половина з якої підлягає до стягнення з ОСОБА_1 , в сумі 505 000,83 грн.
Так, для придбання автомобіля «VOLSWAGEN», модель «CADDY», ОСОБА_13 було отримано кредит, відповідно до кредитного договору, від 30.07.2021 року, загальною вартістю кредиту 1 080 559,35 грн.
Станом на день розірвання шлюбу ОСОБА_13 було погашено 40 000,00 грн за вказаним кредитом, відтак сума заборгованості, яка лишається до погашення вартості вказаного кредиту на день розірвання шлюбу, становить 1 040 559,35 грн, половина з якої підлягає до стягнення з ОСОБА_1 .
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 липня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності – задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
- квартиру загальною площею 34,4 кв.м, житлова площа 12,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлове приміщення (будівлі магазину) загальною площею 81,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташована на земельній ділянці кадастровий номер 1824755100:01:006:0003;
- 1/6 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а також належних до житлового будинку господарських будівель та споруд: погріб під частиною будинку, позначений на плані літерою «Е»; гараж, позначений на плані літерою «В»; сарай, позначений на плані літерою «Г»; гараж, позначений на плані літерою «Д»; навіс для дров, позначений на плані літерою «Є»; вбиральня, позначена на плані літерою «Ж»; огорожа, позначена на плані «№1»; криниця, позначена на плані «№2»; ворота, позначені на плані «№3»; хвіртка, позначена на плані «№4»; свердловина, позначена на плані «№5»;
- поліпшення, які виконані у вигляді прибудови і надбудови до квартири АДРЕСА_4 , що становить 44 % вартості об`єкту нерухомого майна;
- поліпшення, які виконані у вигляді прибудови і надбудови до квартири АДРЕСА_5 , що становить 78 % вартості об`єкту нерухомого майна;
- автомобіль марки «VOLSWAGEN» модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
- автомобіль марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частку квартири загальною площею 125,3 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частку нежитлового приміщення (будівлі магазину) загальною площею 81,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташована на земельний ділянці кадастровий номер 1824755100:01:006:0003;
- 22/100 частин квартири загальною площею 115,5 кв.м., житловою площею 71,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ;
- 1/12 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а також належних до житлового будинку господарських будівель та споруд: погріб під частиною будинку, позначений на плані літерою «Е»; гараж, позначений на плані літерою «В»; сарай, позначений на плані літерою «Г»; гараж, позначений на плані літерою «Д»; навіс для дров, позначений на плані літерою «Є»; вбиральня, позначена на плані літерою «Ж»; огорожа, позначена на плані «№1»; криниця, позначена на плані «№2»; ворота, позначені на плані №3; хвіртка, позначена на плані «№4»; свердловина, позначена на плані №5;
- частку автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
- частку автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за частину вартості транспортних засобів:
- автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CRAFTER», 2019 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 422521,65 грн;
- автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , в сумі 485702,85 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором № 50017234 від 12 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» в сумі 1 833 068,16 грн, що є загальною вартістю кредиту.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості кредиту, що останнім сплачувалось на користь кредиторів самостійно, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 за кредитним договором № 50017234 від 12 листопада 2019 року, укладеним між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» в розмірі 505 000,83 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2025 року заяви представників позивача за первісним позовом - ОСОБА_14 та Ткачук Таміли Андріївни про ухвалення додаткового рішення у справі № 288/1981/21 щодо розподілу судових витрат – задоволено.
Доповнено рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 липня 2025 року в цивільній справі № 288/1981/21 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_15 до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Авто Центр» про визнання майна спільного сумісною власністю подружжя, про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням, абзацом дванадцятим та тринадцятим наступного змісту:
«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката Ткачука Анатолія Олександровича в розмірі 27 600,00 гривень».
«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката Ткачук Таміли Андріївни в розмірі 10800,00 гривень».
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Ткачук А.О. просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову:
- про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 6859620,25 грн від ТОВ «Нова Пошта» та доходів, отриманих у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року ПП «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 ;
- про визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 3 429 810,12 грн від ТОВ «Нова Пошта» та доходів, отриманих у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року ПП «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 , та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Здійснити розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону, викладені в ньому висновки суперечать встановленим обставинам справа, судом неправильно застосовано норми матеріального права.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не довела в суді, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у період 2019-2021 років використав свій дохід від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти її волі, не в інтересах сім`ї і не на потреби сім`ї.
Вважає, що позивачем за первісним позовом проведено належні розрахунки для обрахування розміру чистого прибутку, отриманого відповідачем у період 2019-202 років та використаного не в інтересах сім`ї, а в особистих цілях (визначено сукупний дохід, витрати на сплату податків та інших обов`язкових платежів, витрати на здійснення господарської діяльності: оренда, придбання запчастин, виплати по кредитних договорах, заробітна плата та ін.).
Додає, що кошти в загальній сумі 5 524 000,00 грн, які ОСОБА_2 перерахував зі свого особового рахунку в АТ «Райффайзен Банк» на власний картковий рахунок, перевів у готівку та використав на особисті потреби і є його чистим прибутком. Тому, на думку ОСОБА_1 , вказані кошти в сумі 5 524 000,00 грн є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними в рівних частинах.
Натомість, презумпцію спільної сумісної власності свого доходу від здійснення підприємницької діяльності має спростувати саме відповідач ОСОБА_2 , однак зазначену презумпцію він не спростував.
Зазначає, що жодних належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були витрачені на сім`ю та в інтересах сім`ї він суду не надавав і вказані обставини суд залишив поза увагою.
Вважає, що такі висновки суду першої інстанції з цих питань не узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц.
Враховуючи вищевикладене, просив апеляційну скаргу задовольнити.
Не погоджуючись з рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 липня 2025 року в частині відмови у визнанні спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 06.08.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ КБ «Глобус», ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, вважає рішення місцевого суду у цій частині необґрунтованим та незаконним, та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що помилковим є висновок суду щодо ненадання ним належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог в частині визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладеним між ним та АТ КБ «Глобус».
Зазначає, що на заперечення даного висновку суду стороною відповідача були долучені разом із клопотанням від 12.12.2024 року, додаткові докази, а саме: копію кредитного договору №32/17/21 від 06.08.2021 року, додаток №1 до договору та графік погашення кредиту. Однак при вирішенні даної справи місцевим судом не було враховано надані докази, а лише було зазначено, що належних та допустимих доказів укладання такого кредитного договору матеріали справи не містять.
Звертає увагу, що заявляючи позовну вимогу щодо визнання автомобіля марки «VOLSWAGEN» модель «CADDY», 2021 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення в порядку його поділу грошової компенсації, ОСОБА_1 достеменно знала, що автомобіль, щодо якого вона просить визнати право власності, був придбаний за кредитні кошти, отримані відповідно до кредитного договору від 06.08.2021 року, укладеного між її чоловіком та АТ «КБ «Глобус». Така обізнаність позивачки щодо джерела фінансування покупки свідчить про її усвідомлення факту існування грошових зобов`язань, які виникли внаслідок укладення зазначеного кредитного договору.
Вважає, що тим самим ОСОБА_1 фактично визнає, що зобов`язання за кредитним договором є спільним боргом подружжя, оскільки кредит був використаний на придбання майна, яке вона вважає спільним.
Враховуючи вищевикладене, просив рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09.07.2025 року в оскаржуваній частині скасувати. 
Не погоджуючись з додатковим рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2025 року, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, неповне дослідження заявлених обставин справи, порушення норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального прав, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви представників позивача за первісним позовом – ОСОБА_14 та ОСОБА_16 про ухвалення додаткового рішення у справі №288/1981/21 щодо розподілу судових витрат - відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач у своєму позові, тобто в першій заяві по суті спору заявила, що при зверненні до суду нею не планується понесення судових витрат, крім судового збору. Таким чином нею було допущено порушення ст.134 ЦПК України. Також вважає, що заявниками та судом не дотримано співмірності витрат на оплату послуг адвоката.
Вказує, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. 
Звертає увагу, що ВП ВС зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
Сторони правом подати відзив на апеляційні скарги не скористались.
В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник свою апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, проти апеляційних скарг відповідача-заперечили.
Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні просили свої апеляційні скарги задовольнити, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 01 листопада 1997 року Попільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницького) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що було складено відповідний актовий запис за № 59. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 . (а.с.9 т.1).
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 листопада 2021 року по справі № 288/1962/21, яке набрало законної сили 06 грудня 2021 року, шлюб зареєстрований 01 листопада 1997 року Попільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 59, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - розірвано. Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишено – « ОСОБА_4 » (а.с.8 т. 2).
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, а також копії Витягу з Реєстру платників Єдиного податку від 30.11.2015 № 1506183400266:
-ОСОБА_1 з 09.07.2012 зареєстрована як фізична особа – підприємець, вид діяльності: 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами;
-ОСОБА_2 з 07.07.2005 зареєстрований як фізична особа – підприємець, вид діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); 16.24 Виробництво дерев`яної тари; 77.33 Надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютерів; 78.10 Діяльність агентств працевлаштування; 78.20 Діяльність агентств тимчасового працевлаштування; 78.30 Інша діяльність із забезпечення трудовими ресурсами; 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 73.11 Рекламні агентства; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у. (а.с.15-16, 60 т. 1).
В липні 2004 року ОСОБА_2 зареєстрував та став керівником Приватного підприємства «Явір», основний вид діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (а.с.40 т. 4).
Згідно копії Додаткових угод від 29 лютого 2020 року, на розірвання Договору надання послуг № І-141 від 01 січня 2017 року, Замовник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» та партнер: ОСОБА_2 , дійшли згоди про дострокове припинення дії Договору надання послуг № У-141 від 01 січня 2017 року (а.с.64-66 т.1).
Відповідно до копії Наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_18 № 77-21к від 24 вересня 2021 року, ОСОБА_2 прийнято на роботу – касиром (а.с.67 т. 1).
12 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір, сума кредиту: 921 940.00 гривень, строк кредиту: 60 місяців, сума додаткового кредиту 246 224.65 гривень. Цільове призначення кредиту: на придбання автомобіля марки VW LNF, модель VW LNF Crafter 35 Kasten LR HD UH EXPRESS, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 куб.см, рік випуску 2019. Перший внесок в оплату Автомобіля здійснено за власні кошти у розмірі 162750.00 гривень. Ціна автомобіля відповідно до Договору з дилером становить 1 084 690,00 гривень. Реальна річна процентна ставка: 27.12%. Загальна вартість кредиту: 1 833 068,16 гривень (а.с.76 т. 1).
Відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» від 04 жовтня 2024 року № 935, станом на 03.10.2024 загальна сума коштів сплачених ОСОБА_2 по кредитному договору № 50017234 від 12.11.2019 складає 1 535 048,50 гривень; загальна сума кредиту та відсотків, що має бути сплачена відображена в графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору № 50017234 від 12.11.2019.
Також до матеріалів справи долучено Акт звіряння взаємних розрахунків по договору № 50017234 від 12.11.2019 станом на 03.10.2024, згідно якого обороти за період складають 1563028.79 гривень (а.с.181-185 т. 3).
Згідно копії довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» від 11 листопада 2024 року, повідомлено про те, що ОСОБА_2 не має заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» за кредитним договором № 50017234 від 12 листопада 2019 року. Всі умови договору дотримані, сума кредиту та нараховані відсотки сплачені в повному обсязі. Довідку видано для зняття транспортного засобу VW LNF, модель VW LNF Crafter 35 Kasten LR HD UH EXPRESS, кузов № НОМЕР_1 , з реєстрації в сервісних центрах МВС України (а.с.150 т. 4).
Згідно Кредитного договору № 32/14/21 «Авто в кредит», укладеного 06 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_2 сума кредиту: 589 050,00 гривень, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту: 05 серпня 2026 рік, мета використання кредиту: отримання нового автомобіля, оплата страхового платежу та оплата комісії за надання кредиту (а.с.233-239 т. 3).
Відповідно до копії довідки Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус», за період з 06.08.2021 по 01.09.2024, ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитного договору по рахунку НОМЕР_7 внесено 585 000.00 гривень (а.с.189 т. 3).
Відповідно до копії довідки Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» від 27 березня 2025 року № 07/03, Кредитний договір № 32/17/21 «Авто в кредит» від 06.08.2021 ОСОБА_2 повністю погашено 20.03.2025 (а.с.150 на звороті аркуша т. 4).
Згідно копії Договору ИЖ № 001383 від 30 липня 2021 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Інтер –Авто Центр», вартість автомобіля марки «Volkswagen» CADDI Kombi станом на 30 липня 2021 року складає 830 000,00 гривень. 
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 , власником транспортного засобу марки Volkswagen Crafter 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазначений ОСОБА_2 (а.с.77-78 т. 1).
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , власником транспортного засобу марки Volkswagen CADDI 2021 року випуску, кузов № НОМЕР_10 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , зазначений ОСОБА_2 (а.с.79-80 т. 1).
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні первісного позову щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не спростувала, що за її згодою за період з 01.01.2019 по 01.11.2021 ОСОБА_2 було придбано автомобіль марки «Volkswagen», модель «Crafter», для здачі його в оренду та отримання доходу від такої здачі, та в подальшому для таких же цілей було придбано автомобіль марки «Volkswagen», тип- CADDI. Вказані автомобілі були придбані в кредит. Дохід, який отримувався від здачі автомобілів в оренду, спрямовувався на потреби подружжя. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не довела, що заявлені нею в цій частині позову кошти включають у себе лише прибуток (заробіток) підприємця ( ОСОБА_2 ), який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що унеможливило визначення суми, яка могла підлягати стягненню, і ці кошти наявні на час припинення подружніх стосунків, не використовувались на потреби сім`ї, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання спільним боргом подружжя грошових зобов`язань, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» в сумі 1 080 559,35 грн, що є загальною вартістю кредиту та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази укладення між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» кредитного договору від 30.07.2021 року, на підставі якого у ОСОБА_2 виникли грошові зобов`язання перед вказаним банком та доказів розміру суми зобов`язання, яка підлягає розподілу. В той же час ОСОБА_2 долучено копію Договору ИЖ № 001383 від 30 липня 2021 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Інтер –Авто Центр», вартість автомобіля марки «Volkswagen» CADDI Kombi станом на 30 липня 2021 року складає 830 000,00 гривень. Належних та допустимих доказів, якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги в частині визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус», матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України(стаття 68 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України (далі -СК України)).
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як встановлено під час розгляду справи та вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 6 859 620,25 грн від ТОВ «Нова Пошта» та доходів, отриманих у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року ПП «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 , а також в частині про визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на доходів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в тому числі в сумі 3 429 810,12 грн від ТОВ «Нова Пошта» та доходів, отриманих у період з 01 січня 2019 року по 01 листопада 2021 року ПП «Явір», одноосібним засновником та власником якого є ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за час перебування в шлюбі ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність та отримував доходи як суб`єкт господарювання: як засновник та керівник Приватного підприємства «Явір» (зареєстроване в 2004 році), та як фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (зареєстрований в 2005 році). Основним видом діяльності ПП «Явір» та ФОП ОСОБА_2 є надання послуг вантажним автомобільним транспортом.
Починаючи з 2012 року ОСОБА_2 співпрацював з ТОВ «Нова Пошта».
У період з 2019 року по 2021 рік (включно) ФОП ОСОБА_2 надавав послуги ТОВ «Нова Пошта» згідно договору надання послуг № У-141 від 01.01.2017. Загальна сума виплат, які були здійснені ТОВ «Нова Пошта» на користь ФОП ОСОБА_2 за період 2019-2021 роки становить 6 859 620,25 гривень.
Форма розрахунку між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Нова Пошта» - безготівкова (відповідь ТОВ «Нова Пошта» від 22.01.2025 № 384-25к на адвокатський запит від 20.01.2025 № 6).
Згідно копії податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця за 2019 рік, загальна сума доходу ОСОБА_2 , становить 20 980,02 гривень (а.с.89-90 т. 4).
Відповідно до копії податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 в 2019 році загальна сума доходу за звітний період становить 6 534 616,27 гривень (а.с.157-158 т. 4).
Згідно копії податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця за 2020 рік, загальна сума доходу ОСОБА_2 , становить 7 541,29 гривень (а.с.87-88 т. 4).
В матеріалах справи наявні копії Виписки по рахунку ОСОБА_2 в АТ «Райффайзен Банк» за період з 01.01.2020-31.12.2020 (а.с.120-149 т. 4).
Відповідно до копії Відомості про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми єдиного внеску за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, сума доходу ОСОБА_2 становить 54 000,00 гривень, єдиний внесок 11 800,00 гривень (а.с.151 т.4).
Згідно копії розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою ОСОБА_2 за 2020 рік, сума одержаного доходу становить 1 550 901,07 гривень (а.с.154 т. 4).
Відповідно до копії податкової декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_2 за 2020 рік, сума доходів вказана 67 211,71 гривня (а.с.155-156 т. 4).
Головним управлінням державної податкової служби у Житомирській області надіслано відомості про доходи, отримані за період з 2012 по 2021 рік (включно) Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Згідно поданих податкових декларацій єдиного податку ПП «Явір», загальна сума доходів, отриманих за 2012 рік становить 9 818.87 гривень, за період з 2013 по 2021 роки дохід згідно поданих звітів становить 0 гривень.
Відповідно до копії податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 в 2021 році зупинив свою підприємницьку діяльність (а.с.63 т. 1).
Згідно копії Додаткових угод від 29 лютого 2020 року, на розірвання Договору надання послуг № І-141 від 01 січня 2017 року, Замовник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» та партнер: ОСОБА_2 , дійшли згоди про дострокове припинення дії Договору надання послуг № У-141 від 01 січня 2017 року (а.с.64-66 т.1).
Так, згідно зі статтею 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.
Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 71 СК України, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи - підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Крім того місцевий суд звернув увагу, що відповідно до пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
За змістом підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Підпунктом 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. вказаного пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Наведена судом першої інстанції правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.02.2023 у справі № 210/3216/15-ц.
Проаналізувавши подані ОСОБА_2 податкові декларації, суд першої інстанції встановив, що вказана звітність відображає валовий дохід фізичної особи-підприємця.
Встановивши такі обставини, місцевий суд обґрунтовано вказав, що доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись або витрачатись. Відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу.
Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 липня 2023 року по справі № 295/98/21 (провадження № 61-4943св23), де суд касаційної інстанції зазначив, що поділу як спільне сумісне майно подружжя підлягають кошти, які є залишком коштів на рахунку в банківській установі на час розірвання між сторонами шлюбу. В обґрунтування наведено, що доходи від підприємницької діяльності були отримані одним із подружжя, проте ці доходи витрачені під час перебування в шлюбі в інтересах сім`ї, що створює обов`язки для другого з подружжя, оскільки майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Як зазначив ОСОБА_2 та чого не спростувала ОСОБА_1 , за період з 01.01.2019 по 01.11.2021, за згодою, ОСОБА_2 було придбано автомобіль марки «Volkswagen», модель «Crafter», для здачі його в оренду та отримання доходу від такої здачі та в подальшому для таких же цілей було придбано автомобіль марки «Volkswagen», тип- CADDI. Вказані автомобілі були придбані в кредит. Дохід, який отримувався від здачі автомобілів в оренду спрямовувався на потреби подружжя.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд, врахувавши тлумачення статті 64 СК України, та встановивши, що ОСОБА_1 не довела, що заявлені нею в цій частині позову кошти включають у себе лише прибуток (заробіток) підприємця ОСОБА_2 , який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що унеможливило визначення суми, яка могла підлягати стягненню, і ці кошти наявні на час припинення ведення спільного господарства, не використовувались на потреби сім`ї, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову у цій частині, а тому рішення суду в цій частині згідно вимог ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука А.О. про те, що відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності свого доходу від здійснення підприємницької діяльності в сумі 5 524 000,00 грн, не заслуговують на увагу, оскільки свідчать не про наявність підстав для задоволення позову, а про використання сторонами своїх процесуальних прав щодо змагальності сторін.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 перерахував зі свого особового рахунку в АТ «Райффайзен Банк» на власний картковий рахунок перевів у готівку та використав на особисті потреби і є його чистим прибутком, також не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 доведено, що кошти, які могли б бути предметом поділу, використані саме в інтересах сім`ї.
Також колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» в сумі 1 080 559,35 грн, що є загальною вартістю кредиту та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості кредиту, та погоджується із відмовою районного суду у задоволенні зустрічних вимог у цій частині виходячи з наступного. 
Згідно із приписами частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц, про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
Подібні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 26 серпня 2025 року у справі № 204/3602/23.
Згідно із ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Таким чином, якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
В матеріалах справи наявний кредитний договір № 32/14/21 «Авто в кредит», укладений 06 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_2 сума кредиту: 589 050,00 гривень, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту: 05 серпня 2026 рік, мета використання кредиту: отримання нового автомобіля, оплата страхового платежу та оплата комісії за надання кредиту (а.с.233-239 т. 3).
Відповідно до копії довідки Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус», за період з 06.08.2021 по 01.09.2024, ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитного договору по рахунку НОМЕР_7 внесено 585 000,00 гривень (а.с.189 т. 3).
Відповідно до копії довідки Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» від 27 березня 2025 року № 07/03, Кредитний договір № 32/17/21 «Авто в кредит» від 06.08.2021 ОСОБА_2 повністю погашено 20.03.2025 (а.с.150 на звороті аркуша т. 4).
В той же, час ОСОБА_2 заявлено вимоги про визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» в сумі 1080559,35 грн., що є загальною вартістю кредиту та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості кредиту.
Однак в матеріалах справи відсутні докази укладення між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус» кредитного договору від 30.07.2021 року, на підставі якого у ОСОБА_2 виникли грошові зобов`язання перед вказаним банком та доказів розміру суми зобов`язання, яка підлягає розподілу.
В той же час ОСОБА_2 долучено копію Договору ИЖ № 001383 від 30 липня 2021 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Інтер –Авто Центр», вартість автомобіля марки «Volkswagen» CADDI Kombi станом на 30 липня 2021 року складає 830 000,00 гривень. Додані до договору копії Видаткової накладної та Акту приймання – передачі автомобіля, виконано в неналежній якості та є нечитабельними, в зв`язку з чим, відсутня можливість достеменно встановити зміст тексту (а.с.68-75 т.1).
Належних та допустимих доказів, якими ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги в частині визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус», матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
З огляду на викладене, з урахуванням меж заявлених зустрічних позовних вимог та наданих доказів, належить стверджувати про відсутність підстав для визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус».
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в означеній частині. Стверджуючи про визнання спільним боргом подружжя грошові зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 30.07.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та AT «Комерційний Банк «Глобус», ОСОБА_2 не надав суду достовірних, належних та переконливих доказів на підтвердження цих обставин.
Відповідно до змісту ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до змісту ст. ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Хоменка С.О. про скасування додаткового рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2025 року, колегія зазначає. 
15 липня 2025 року представники позивача за первісним позовом - ОСОБА_14 та Ткачук Таміла Андріївна звернулися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 288/1981/21 щодо розподілу судових витрат.
В поданих заявах ОСОБА_14 просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 27 600,00 грн, які були понесені, що підтверджуються Актом приймання-передачі виконаних робіт від 11.07.2025 та квитанцією № 1 від 11.07.2025.
ОСОБА_16 просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 10 800,00 грн, які були нею понесені, що підтверджуються Актом приймання-передачі виконаних робіт від 11.07.2025 та квитанцією № 1 від 11.07.2025.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 211/1674/19, відповідно до якої суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, а тому враховуючи, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) – ОСОБА_2 та його представник не скористалися своїм правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а тому заявлені представниками позивача за первісним позовом – ОСОБА_14 та ОСОБА_16 суми витрат на правову допомогу, підлягають задоволенню в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до положень частини першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На виконання вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у визначені законом процесуальні строки, суду надані документи, які підтверджують фактичні витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу, а саме:
- Договір про надання правничої (правової) допомоги від 22.10.2024;
- Додаткову угоду № 1 від 12.11.2024 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.10.2024 про визначення суми гонорару та компенсації вартості інших витрат пов`язаних із наданням Позивачу правничої допомоги;
-Акт приймання-передачі виконаних робіт з правничої допомоги від 11.07.2025 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.10.2024 з детальним описом переліку та обсягу виконаних робіт;
- квитанцію № 1 від 11.07.2025 до прибуткового касового ордера;
- договір про надання правничої (правової) допомоги від 12.12.2024;
- Акт приймання-передачі виконаних робіт з правничої допомоги від 11.07.2025 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.12.2024 з детальним описом переліку та обсягу виконаних робіт;
-квитанцію № 1 від 11.07.2025 до прибуткового касового ордера.
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що витрати на професійну правничу допомогу, здійснені Надводнюк О.В. є документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом справи, а тому покладення на Надводнюка Д.В. судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвокатів, є обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).
В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 визначено, що суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтувати наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19 та у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. 
Матеріали справи не містять клопотання сторони відповідача за первісним позовом про зменшення витрат на оплату правничої допомоги представників ОСОБА_1 - адвокатів Ткачука А.О. та Ткачук Т.А., які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2021 у справі № 346/5196/19 зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
В контексті оцінки доводів сторони відповідача за первісним позовом щодо недоведеності позивачем понесення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність попереднього розрахунку витрат на професійну правничу (правову) допомогу та детального опису робіт (наданих послуг), колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у подібних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21), згідно з яким учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У заяві про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, поданій 09.07.2025 року в судовому засіданні, ОСОБА_1 зазначила, що докази понесених нею витрат на правничу допомогу буде подано разом з заявами про ухвалення додаткового рішення у даній справі.
На виконання вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у визначені законом процесуальні строки, суду першої інстанції були надані документи, які підтверджують фактичні витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу, зокрема Акт приймання-передачі виконаних робіт з правничої допомоги від 11.07.2025 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.10.2024 з детальним описом переліку та обсягу виконаних робіт; Акт приймання-передачі виконаних робіт з правничої допомоги від 11.07.2025 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.12.2024 з детальним описом переліку та обсягу виконаних робіт.
Таким чином колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що витрати на професійну правничу допомогу, здійснені ОСОБА_1 є документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом справи, а тому покладення на ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвокатів, є обґрунтованим. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для зміни оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 18 серпня 2025 року, а саме, відмови в ухваленні додаткового рішення. 
Так додаткове рішення суду першої інстанції від 18.08.2025 року ухвалено на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі документально відображених з`ясованих обставин, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи, з врахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.
З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності, справедливості і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатами робіт та часом, витраченим на їх виконання, відсутність заперечень сторони відповідача за первісним позовом щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що заяви представників позивача ОСОБА_1 – адвокатів Ткачука А.О. та Ткачук Т.А. підлягали до задоволення та з відповідача – ОСОБА_2 на користь позивача – ОСОБА_1 районним судом обґрунтовано стягнуті понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 27 600,00 грн та 10 800,00 грн, а доводи, викладені у апеляційній скарзі адвоката Хоменка С.О., не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення у справі, а тому додаткове рішення відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та ухвали суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В іншій частині рішення в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ткачук Анатолій Олександрович, та ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Хоменко Сергій Олександрович, залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 липня 2025 року та додаткове рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року. 

Головуючий Судді