14.04.26
22-ц/812/817/26
Єдиний унікальний номер судової справи 489/1557/26
Номер провадження 22-ц/812/817/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

14 квітня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О., 

з секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участі: представника ДВС – Тарасенка К.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем, ухвалу, яка постановлена Інгульським районним судом міста Миколаєва 26 лютого 2026 року, під головуванням судді Костюченка Г.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Головне управління Державної податкової служби в Миколаївській області, про скасування арешту,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Інгульський ВДВС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Головне управління Державної податкової служби в Миколаївській області, про скасування арешту. 
Позов мотивовано тим, що в провадженні Інгульського ВДВС перебували виконавчі провадження №59703039, №60515686 (стягувач ГУ ДПС) та виконавче провадження №70287344 (штраф за постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва). 
В межах вищевказаних виконавчих проваджень виконавцем було накладено арешт на все майно позивача та на його рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». 
Позивач є військовослужбовцем та через діючі арешти у знищених провадженнях останній понад 4 місяці не отримує грошове забезпечення. 
06 жовтня 2025 року позивач звернувся із заявою про визначення поточного рахунку для видаткових операцій, на що отримав відмову органу виконавчого служби (лист від 08 жовтня 2025 року за №140268). 
У відповідях від 28 січня 2026 року (№14201, №14302) відповідач підтвердив, що матеріали виконавчих проваджень знищені, а зняття арешту неможливе без сплати боргу та збору.
Виконавчі документи (вимоги ДПС 2019 року та постанова суду 2022 року) були повернуті стягувачам. Станом на дату подання позову строки повторного пред`явлення на виконання для вимог ДПС (3 роки) та для постанови суду (3 місяці) безповоротно спливли. Згідно із ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», ці документи втратили чинність, а право на примусове стягнення припинилося.
Позивач вказував, що опинився в ситуації юридичної неможливості, оскільки виконавчі провадження №59703039, № 60515686, №70287344 натепер знищені, не існує законного механізму для сплати боргу: відсутні реквізити, а виконавець не має матеріалів для ідентифікації платежу. Вимога відповідача щодо «сплати боргу» у знищених провадженнях, де стягувачі втратили право на стягнення, є юридично неспроможною та такою, що суперечить принципу правової визначеності.
Враховуючи викладене, позивач просив скасувати арешт, накладений Інгульським ВДВС на майно та кошти ОСОБА_1 , як такого, що втратив правову підставу у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень №59703039, №60515686, №70287344 та спливом строків за ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєві від 26 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .
Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що відмова у відкритті провадження у справі не позбавляє особу права звернутися до суду з відповідною скаргою в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.
Судове рішення мотивовано тим, що  ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях, а тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Притикіна І.І., посилаючись на незаконність ухвали суду, просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).
Представник позивача зазначав, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, а тому має звертатися виключно зі скаргою в порядку Розділу VII ЦПК України є юридичною помилкою, що призвела до неправильного застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», статус боржника є суто процесуальним. Він виникає з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження і припиняється разом із завершенням такого провадження. У матеріалах справи наявні докази того, що всі виконавчі провадження щодо позивача (№59703039, №60515686, №70287344) були завершені ще у 2023 році, виконавчі документи повернуті стягувачам, а строки на їх повторне пред`явлення на виконання давно спливли. Отже, виконавчий процес юридично припинився, а разом із ним припинився і процесуальний статус ОСОБА_1 як «боржника». На даний момент позивач перебуває у статусі власника майна, чиє право власності протиправно обмежене незаконним безстроковим арештом, що не має під собою активної виконавчої бази. 
Обґрунтовуючи відмову у відкритті провадження у справі, суд послався на постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18. Однак районний суд припустився помилки в аналізі релевантності цієї практики. Вказана постанова стосується випадків, коли виконавче провадження є відкритим та перебуває у стані виконання. Саме за умови діючого виконавчого провадження особа має право на судовий контроль за діями виконавця. У випадку ж позивача, де виконавчі провадження завершені та знищені, застосування цієї позиції є неможливим, оскільки не можна оскаржувати дії в провадженні, якого фактично та юридично не існує. 
Також представник позивача зазначив, що суд не врахував, що матеріали вказаних виконавчих проваджень знищені у зв`язку зі спливом терміну зберігання. Це призводить до того, що позивач повністю позбавлений фундаментального права боржника на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (ст.19 Закону України «Про виконавче провадження»). За відсутності матеріалів справи жоден суд не зможе розглянути скаргу в порядку Розділу VII ЦПК України, оскільки неможливо дослідити первинні документи, на підставі яких накладався арешт. Таким чином, суд свідомо направив особу, яка подала апеляційну скаргу, у «процесуальний тупик», де реалізація захисту прав є завідомо неможливою. 
Також зазначено, що суд першої інстанції цілком проігнорував правову природу виконавчих документів, на підставі яких були накладені оскаржувані арешти, що призвело до грубого порушення норм процесуального права. Так, щодо арештів за податковим боргом (ВП №59703039, №60515686), то підставою для відкриття вказаних проваджень та накладення арештів стали адміністративні акти податкового органу, а не рішення суду, ухвалене в порядку цивільного судочинства. Механізм судового контролю, передбачений розділом VII ЦПК України (ст.447), чітко обмежує коло об`єктів оскарження лише рішеннями, винесеними за правилами ЦПК України. Поширення судом цього механізму на виконання вимог ГУ ДПС є юридично неможливим і прямо суперечить закону. Оскільки ці арешти не стосуються цивільної справи, позовний порядок їх скасування після завершення виконавчого провадження є єдиним законним способом захисту. Щодо арешту за виконавчим провадження №70287344, то підставою для накладення арешту стала постанова Ленінського районного суду міста Миколаєва №3/489/482/22 від 17 жовтня 2022 року, яка постановлена в межах справи про адміністративне правопорушення (КУпАП), що належить до публічно-правової сфери. Судовий контроль за виконанням рішень у справах про адміністративні правопорушення не регулюється нормами ЦПК України. Суд помилково ототожнив поняття «рішення суду» взагалі з «рішенням суду у цивільній справі». Зазначаючи, що позивач повинен оскаржувати дії виконавця за нормами ЦПК України у справі, яка за своєю природою є адміністративною (штраф за нормами КУпАП), суд фактично позбавив особу права на належний процесуальний шлях захисту. Оскільки арешти накладені на підставі документів різних юрисдикцій (податкової та адміністративної), то вони не можуть бути об`єднані в одну «скаргу на дії виконавця» у межах цивільного процесу.
У відзиві на апеляційну скаргу Інгульський ВДВС, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції відповідно без змін.
Позивач та представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання належним чином.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Притикін І.І. надіслав на адресу суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, з посиланням на те, що апеляційну скаргу підтримують та просять її задовольнити. 
Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження відповідає, з огляду на наступне.
Згідно зі ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що постановою державного виконавця накладений арешт на його майно та рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». Зазначав, що державний виконавець повернув виконавчі листи стягувачам, проте арешт з майна не зняв.
Відповідно до ст.56 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження №61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України №1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі №2/1522/11652/11 (провадження №14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених ч.1 ст.49 Закону №606-XIV (ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (ч.1 ст.40 Закону №1404-VIII).
Водночас ч.5 ст.47 Закону №606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в ч.5 ст.37 Закону №1404-VIII).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону №1404-VIII. 
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); 
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. 
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі №1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (ч.3 ст.37 Закону №1404-VIII). 
Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у ч.3 ст. 37 Закону №1404-VIII). 
Однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. 
У цій справі встановлено, що арешт був накладений виконавцем у межах виконавчих проваджень №59703039, №60515686 (стягувач ГУ ДПС) та виконавче провадження №70287344 (штраф за постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.
Суд зазначив, що на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Така позицію також узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року в справі №756/8592/24.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає за необхідне зауважити в частині доводів апеляційної скарги щодо юрисдикції даної справи, що для визначення юрисдикції цього спору заявнику необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку останнього, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 07 лютого 2025 року у справі №520/18834/24. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 26 лютого 2026 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем, – залишити без задоволення.
Ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 20 квітня 2026 року