ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 498/1056/24
провадження № 51-2935 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 12023262060000136, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10 вересня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суд від 04 червня 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції,  ОСОБА_6  визнано винуватим та засуджено за те, що він 18 квітня 2024 року, приблизно о 08 год, розмістив в своєму домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою подальшого незаконного переправлення їх через державний кордон України поза межами пункту пропуску до Республіки Молдова. В подальшому, ОСОБА_6 дочекавшись сприятливого моменту відсутності поблизу державного кордону нарядів Державної прикордонної служби України, що забезпечить безперешкодне переправлення вказаних осіб через державний кордон України, цього ж дня приблизно о 23:50 год повідомив вказаних осіб, що вони відправляються у бік державного кордону України для їх подальшого переправлення на територію Республіки Молдова, та орієнтуючись в особливостях місцевості оскільки є місцевим мешканцем, вирушив разом з ними в напрямку державного кордону України, та 19 квітня 2024 приблизно о 03:19 год дійшовши до межі державного кордону біля інформаційного стовпчика № 0466 з покажчиком № 976, який розташовано на відстані 1000 метрів від с. Великоплоске, були виявлені та затримані працівниками Державної прикордонної служби України.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд необґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення, оскільки покарання, за ч. 2 ст. 332 КК України передбачає обов`язкове призначення і додаткового покарання, що не було зроблено апеляційним судом. При цьому посилається на правозастосовчу практику касаційного суду, зокрема на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 04 вересня 2023 року про застосування положень ст. 55 КК України. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримав подану касаційну скаргу і просив її задовольнити з підстав зазначених в ній. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 332 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються. 
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з непризначенням обов`язкового додаткового покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, то вони, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Так, ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Відповідно до вимог ст. 65 ККУкраїни суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 ККУкраїни покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_6 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, тому розгляд кримінального провадження відбувся за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Суд першої інстанції визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, а також відсутність тяжких наслідків від вчинення кримінального правопорушення. Апеляційний суд у вироку підтвердив наявність цих обставин, що пом`якшують покарання.
При цьому, стороною обвинувачення під час розгляду даного кримінального провадженні в суді першої інстанції у судових дебатах була висловлена позиція щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнення на підставі ст. 75 КК України останнього від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки.
Не погодившись з вироком місцевого суду, сторона обвинувачення звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вирок в частині призначення покарання (не призначення додаткового покарання) та постановити свій, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням охорони державного кордону України та посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.
В подальшому стороною обвинувачення були подані зміни до апеляційної скарги в частині визначення виду додаткового покарання, а саме запропоновано апеляційному суду скасувати вирок місцевого суду в частині призначення покарання (не призначення додаткового покарання) та постановити свій, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням міжнародних перевезень та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 червня 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено було без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Колегія суддів вважає, що ухвалена за результатами розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення ухвала апеляційного суду є законною та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
При цьому суд апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів касаційного суду, правильно вказав на те, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до ОСОБА_6 не застосовується, оскільки воно як додаткове покарання призначається лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із заняттям ним певною діяльністю. 
Однак, зазначених даних у межах цього кримінального провадження не встановлено та з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_6 обіймав чи планував в подальшому обіймати будь-які посади по охороні державного кордону України, а також не встановлено чи є взагалі у останнього право на керування будь-яким видом транспорту.
Зазначений висновок апеляційного суду щодо неможливості призначення додаткового покарання узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, постанова від 11 лютого 2025 року у провадженні № 51-1529 км 24, справа № 308/10158/22).
На думку колегії суддів, посилання у касаційній скарзі прокурора на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 04 вересня 2023 року у справі № 404/2081/22 є нерелевантним. Так, у санкціях одних із статей Особливої частини КК України, за якими може бути призначено покарання у виді позбавлення права передбачено як факультативне (необов`язкове) до призначення додаткового покарання (зокрема, ч. 2 ст. 156 КК України), а в інших - як обов`язкове до призначення додаткового покарання (зокрема, ч. 2 ст. 332 КК України). Тому Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду і зроблений такий правовий висновок, що при засуджені особи за ч. 2 ст. 156 КК України, де у санкції статті позбавлення права передбачено як факультативне додаткове покарання. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що в санкціях статей Особливої частини КК України, в яких позбавлення права фігурує як обов`язкове додаткове покарання, воно може бути призначено лише за наявності підстав його застосування, наведених у нормі ч. 2 ст. 55 КК України, тобто тільки у разі вчинення кримінального правопорушення за посадою чи у зв`язку із заняттям певною діяльністю.
Висновуючи наведене, касаційний суд зазначає, що оскільки матеріалами кримінального провадження не встановлено вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, з використанням будь-якої посади чи у зв`язку із заняттям якоюсь діяльністю, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду в частині призначеного покарання (не призначення додаткового покарання) є правильними. 
Касаційний суд звертає увагу на незрозуміле (нелогічне) визначення критерію стороною обвинувачення щодо виду та розміру призначення додаткового покарання з урахуванням того, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення не з використанням будь-якої посади чи у зв`язку із заняттям певною діяльністю. 
Так, під час розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції, прокурором була висловлена позиція щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років взагалі без призначення додаткового покарання. В подальшому стороною обвинувачення була подана апеляційна скарга, яка була змінена, де прокурор з незрозумілих підстав, просив спочатку призначити ОСОБА_6 додаткове покарання за ч. 2 ст. 332 КК Українки у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням охорони державного кордону України та посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 1 рік, а потім - позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням міжнародних перевезень, проте не визначено було навіть строк цього додаткового покарання. 
Окремо колегія судді звертає увагу на не послідовну позицію сторони обвинувачення при розгляді кримінальних проваджень, передбачених ст. 332 КК України. 
Крім того, як убачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, за аналогічних фактичних обставин за вчинення даного кримінального правопорушення було засудженого рідного брата ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вироком цього ж місцевого суду від 24 вересня 2024 року ОСОБА_9 було засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 332 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 рік. Зазначене рішення місцевого суду з приводу не призначення додаткового покарання не було оскаржено стороною обвинувачення до суду апеляційної інстанції, а відповідно і до суду касаційної інстанції.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судових рішень, у даному кримінальному провадженні не встановлено, а тому касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3