КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 759/5691/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3551/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Журибеда О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю:
позивачки ОСОБА_1 , 
представниці позивачки ОСОБА_2 , 
третьої особи ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , згідно з яким просила: визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.11.1990 року ОСОБА_7 , мати позивача, отримала ордер на право зайняття службового приміщення - однокімнатної квартири площею 118 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . 
На підставі ордеру право на вселення та проживання у цій квартирі отримали її чоловік ОСОБА_8 та доньки: ОСОБА_3 , і позивачка, яка вказана в ордері як ОСОБА_9 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народився син - ОСОБА_10 . З 2010 року відповідач припинив проживати у квартирі АДРЕСА_3 , за місцем своєї реєстрації. 
В подальшому, ОСОБА_11 позбавлено батьківських прав відносно відповідача. Після того, як позивачку було позбавлено батьківських прав, син проживав виключно з батьком. 
При цьому, позивачка вказувала, що після набуття повноліття відповідач не виявив бажання проживати в квартирі. Відповідач не цікавиться станом житла, не бере участі в його утриманні.
Разом з тим, реєстрація відповідача в квартирі створює позивачці перешкоди в користуванні житловою площею, оскільки збільшує майнові витрати позивачки на утримання житла.
За вказаних обставин, позивачка звернулася до суду з даним позовом, який просила задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.07.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 45-48).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що нею на підтвердження позовних вимог було додано до позовної заяви Акт від 28.02.2025, зі змісту якого слідує, що відповідач з 2010 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
При цьому, жодних доказів, які б спростовували викладені в цьому акті обставини, матеріали справи не містять.
Також, зазначає, що у порушення вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 та ч. 4 ст. 91 ЦПК України, суд першої інстанції не вирішив питання про виклик свідка, допит якого позивачка ініціювала у порядку ч.ч. 1, 3 ст. 91 ЦПК України (а.с. 45-55).
У судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.
Відповідач та інші треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.
Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до ордера №2900 від 14.11.1990, ОСОБА_7 надано право на зайняття службового приміщення - однокімнатної квартири площею 18 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі ордеру право на вселення та проживання у вищевказаній квартирі отримала чоловік ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та доньки - ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_11 , яка відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 змінила дошлюбне прізвище на - ОСОБА_12 .
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06.01.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_13 (позивач).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2015 у справі №759/1710/15-ц позивачку позбавлено батьківських прав відносно відповідача ОСОБА_4 .
Як вбачається з інформації про задеклароване/зареєстрована місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач ОСОБА_4 зареєстрований з 30.05.2006 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до акта про не проживання за реєстрацією від 28.02.2025, комісія у складі мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_4 , підтвердила, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає з 2010 року, але зареєстрований.
Так, згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Разом з тим, статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. 
Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». 
Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, посилалася на те, що з 2010 року відповідач припинив проживати у квартирі АДРЕСА_3 , за місцем своєї реєстрації, не цікавиться станом житла, не бере участі в його утриманні.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідач втратив інтерес до спірного житла.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач набув право власності або право користування іншим житлом.
Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.02.2025, колегія суддів відхиляє, адже лише вказаний акт не може бути достатнім доказом, оскільки обставини у цьому акті вказані зі слів сусідів. Інших доказів на підтвердження указаних обставин матеріали справи не містять.
Викликаний судом апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача свідок повторно не з`явився. Зі слів представника позивача забезпечити його участь у справі не є можливим.
При цьому, комісія не з`ясовувала наявність у квартирі речей відповідача та причини відсутності відповідача на час перевірки. У акті не вказано, в який час проводилася така перевірка.
Не сплата відповідачем за користування житлово-комунальними послугами, не може сама по собі бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема й щодо застосування судом ст. 405 ЦК України, замість відповідних норм ЖК України, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог. При цьому, не може бути скасовано правильне по суті судове рішення з одних лише формальних підстав.
Відтак, суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова