ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2026 року	справа № 380/25110/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), прийняте 07.12.2025 року уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) капітаном ОСОБА_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що він є громадянином України та військовозобов`язаним, який відповідно до вимог чинного законодавства має право на відстрочку від призову на військову службу під час загальної мобілізації. Вказане право реалізоване ним на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, оскільки він є єдиною особою, яка здійснює постійний догляд за своєю матір`ю — ОСОБА_3 , котра за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування.
Позивач наголошує, що вказані обставини підтверджуються належним та вичерпним пакетом документів, а саме: Висновком КНП “ЦПМСД №2” Подільського району м. Києва №3168 від 02.09.2025 року, Довідкою ЛКК №3168 від 02.09.2025 року, Актом про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 08.09.2025 року (складеним Глевахівською селищною радою), а також актуальним військово-обліковим документом, згенерованим із системи “Резерв+”, де міститься відмітка про надану відстрочку.
Зазначається, що 07.12.2025 року, маючи об`єктивну потребу супроводити свою матір до Республіки Польща для отримання нею вузькопрофільної медичної консультації, позивач прибув до міжнародного пункту пропуску “Рава-Руська”. Під час проходження прикордонного контролю він надав інспектору ДПСУ всі вищезазначені документи, які, на його переконання, надавали йому безумовне право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану як особі, що здійснює супровід.
Однак, оскаржуваним рішенням від 07.12.2025 року позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону. Позивач звертає увагу суду на те, що рішення містить лише шаблонне та загальне формулювання: “відсутні документи для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану”. При цьому, безпосередньо під час контролю, уповноважені особи прикордонної служби безпідставно запідозрили підробку медичних документів (Довідки ЛКК та Висновку), вилучили їх оригінали та передали працівникам Національної поліції для проведення перевірки.
Згодом, 09.01.2026 року, після завершення відповідної перевірки органами поліції, факт підроблення не знайшов свого підтвердження, і вилучені оригінали документів повернуті позивачу. З огляду на це, позивач вважає оскаржуване рішення відповідача свавільним, невмотивованим та таким, що прийняте з грубим порушенням вимог статті 14 Закону України “Про прикордонний контроль”. За його доводами, посадова особа ДПСУ не вказала в рішенні, яких саме документів не вистачало для перетину кордону, а вилучення дійсних медичних довідок на основі суб`єктивних припущень призвело до незаконного обмеження його конституційного права на свободу пересування.
Ухвалою від 29 грудня 2025 року подану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву.
02.01.2026 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у позові.
Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що в умовах введеного в Україні воєнного стану конституційне право громадян на свободу пересування є законодавчо обмеженим. Відповідач вказує, що 07.12.2025 року, під час здійснення стандартної процедури прикордонного контролю в пункті пропуску “Рава-Руська”, уповноважений інспектор виявив візуальні ознаки підробки у наданих позивачем медичних документах (Довідці ЛКК №3168 та Висновку №3168).
Діючи в межах своїх повноважень та відповідно до вимог закону, посадові особи ДПСУ вилучили сумнівні документи та за Актом прийому-передачі передали їх дізнавачу слідчого підрозділу поліції для внесення відомостей до ІКС ІПНП та проведення розслідування.
Відповідач наголошує, що оскільки надані позивачем документи містили ознаки підробки та були вилучені правоохоронними органами, вони апріорі не могли братися до уваги як такі, що підтверджують право позивача на виїзд з України. Відтак, на момент прийняття рішення позивач фактично не надав дійсних документів, передбачених Правилами № 57, що стало підставою для відмови у перетині кордону.
Крім того, відповідач відхиляє доводи позивача щодо "невмотивованості" рішення, вказуючи, що форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону затверджена наказом МВС України № 457 від 05.06.2023. Ця уніфікована форма не передбачає обов`язку інспектора детально розписувати фабулу виявлення ознак кримінального правопорушення (підробки) безпосередньо в тексті рішення.
Окремо відповідач акцентує увагу суду на тому, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його фактичного виконання (а саме недопуском позивача через кордон у конкретний день — 07.12.2025 року). На переконання відповідача, скасування такого рішення у судовому порядку не призведе до відновлення прав позивача, оскільки наразі йому ніщо не заважає здійснити нову спробу перетину кордону за наявності належних документів.
16.01.2026 року представник позивача реалізував своє процесуальне право та подав до суду відповідь на відзив, у якій заперечує аргументи прикордонного загону.
Представник позивача зауважив, що суб`єкт владних повноважень не може під час судового розгляду обґрунтовувати правомірність свого рішення мотивами, які в ньому не зазначені. Так, у тексті оскаржуваного рішення від 07.12.2025 року жодним словом не згадується про виявлення ознак підробки документів; підставою відмови вказано виключно їх “відсутність”.
Позивач наполягає, що факт відсутності будь-яких підробок достеменно підтверджений офіційною відповіддю Відділу поліції № 2 Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області та подальшим поверненням оригіналів документів позивачу. З огляду на це, візуальні підозри інспектора виявилися хибними, а отже, рішення, прийняте на їх основі, є незаконним, свавільним та підлягає скасуванню.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон (серія НОМЕР_3 , виданий 30.05.2024 року).
Згідно з копією свідоцтва про народження (серія НОМЕР_4 від 19.06.1989 року), матір`ю позивача є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Медичними документами, наявними у матеріалах справи, підтверджено, що ОСОБА_3 за станом свого здоров`я потребує сторонньої допомоги. 
Зокрема, відповідно до Висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма № 080-4/о), виданого 02.09.2025 року КНП “Центр первинної медико-санітарної допомоги №2” Подільського району м. Києва за № 3168, ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Потреба у догляді також підтверджується Довідкою ЛКК № 3168 від 02.09.2025 року, виданою цим же медичним закладом, у якій констатовано, що ОСОБА_3 як непрацездатна до самообслуговування потребує постійного стороннього догляду та надання соціальних послуг.
Факт здійснення такого догляду саме позивачем зафіксовано в Акті про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 08.09.2025 року (складеному за формою згідно з Додатком 8 до Порядку в редакції постанови КМ України від 16.08.2024 № 930). 
Вказаним Актом, складеним уповноваженою комісією Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, встановлено та підтверджено факт здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за своєю матір`ю за місцем їх спільного проживання.
Щодо виконання позивачем військового обов`язку судом встановлено, що згідно з військово-обліковим документом в електронній формі, згенерованим із системи “Резерв+” (сформовано 09.11.2025 року), ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 у статусі військовозобов`язаного. 
При цьому, у вказаному документі наявна відмітка про надану йому відстрочку від призову до завершення мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (як особі, зайнятій постійним доглядом за хворим членом сім`ї).
Судом встановлено, що 07 грудня 2025 року позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення “Рава-Руська” з метою перетину державного кордону на виїзд з України, здійснюючи супровід своєї матері ОСОБА_3 на лікування. 
На паспортний контроль позивач надав уповноваженим службовим особам Державної прикордонної служби України вищезазначений пакет документів.
Як встановлено з матеріалів справи та визнається обома сторонами, під час проходження прикордонного контролю в інспектора виникли візуальні підозри щодо дійсності наданих позивачем медичних документів (Довідки ЛКК № 3168 та Висновку № 3168). 
З огляду на це, вказані документи були вилучені посадовими особами прикордонної служби та за Актом прийому-передачі передані дізнавачу слідчого підрозділу відділу поліції №2 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області для проведення перевірки.
За результатами проходження прикордонного контролю, уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону ІНФОРМАЦІЯ_3 – начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) капітаном ОСОБА_2 , винесено оскаржуване Рішення від 07.12.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .
У графі “з причини:” вказаного рішення дослівно зазначено: “відсутні документи для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” та постанови Кабінету Міністрів України № 57 (зі змінами та доповненнями)”. Будь-яких посилань на виявлення ознак підробки документів текст рішення не містить.
Суд також встановлює як факт, що згодом, за наслідками проведеної органами Національної поліції перевірки, інформація щодо підробки документів свого підтвердження не знайшла. 09 січня 2026 року вилучені оригінали медичних документів повернуті ОСОБА_1 (що підтверджується листом ВП №2 Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області).
Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову в перетинанні кордону від 07.12.2025 року та вважаючи його протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Разом з тим, статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Аналогічні положення містяться і в міжнародно-правових актах. Так, статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. 
Однак, пункт 3 цієї ж статті допускає, що на здійснення цих прав можуть бути встановлені обмеження, які передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки чи громадської безпеки, для підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своїй сталій практиці (зокрема, у справах “Бауманн проти Франції” (Baumann v. France), “Гочев проти Литви” (Gochev v. Bulgaria)) неодноразово наголошував, що обмеження свободи пересування (права залишати країну) є виправданим, якщо воно ґрунтується на національному законі, переслідує легітимну мету та є пропорційним такій меті.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який триває і на момент виникнення спірних правовідносин. 
Пунктом 3 цього Указу прямо передбачено можливість тимчасового обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених, зокрема, статтею 33 Конституції України.
Закон України “Про правовий режим воєнного стану” у пункті 6 частини 1 статті 8 наділяє військове командування та військові адміністрації правом встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства.
Спеціальним законом, який визначає правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України, є Закон України “Про прикордонний контроль” від 05.11.2009 № 1710-VI (далі – Закон № 1710-VI).
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль – державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Окремо суд звертає увагу на припис частини 2 статті 7 Закону № 1710-VI, згідно з якою у ході перевірки документів уповноважені службові особи ДПСУ використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах. Тобто, виявлення ознак підроблення є прямим обов`язком інспектора прикордонного контролю.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 № 57 (далі – Правила № 57). 
Абзацом 9 пункту 2-1 Правил № 57 встановлено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право військовозобов`язані особи, які здійснюють постійний догляд за особами, що потребують такого догляду, за наявності чітко визначеного пакету підтверджуючих документів (зокрема, висновку ЛКК та Акта встановлення факту здійснення догляду).
Частиною 1 статті 14 Закону № 1710-VI встановлено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Оцінюючи аргументи сторін щодо правомірності оскаржуваного рішення від 07.12.2025 року, суд виходить із фундаментального принципу адміністративного судочинства: правомірність та обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень підлягає оцінці судом виключно станом на час його прийняття, з урахуванням тих фактичних обставин та доказів, які існували і були об`єктивно відомі посадовій особі на той момент (принцип ex tunc). 
Як встановлено судом, 07.12.2025 року під час проходження прикордонного контролю у посадових осіб ДПСУ виникли обґрунтовані сумніви щодо дійсності наданих позивачем медичних документів — Довідки ЛКК № 3168 та Висновку № 3168. Виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 7 Закону № 1710-VI, уповноважені особи виявили в них візуальні ознаки підробки.
Діючи в межах закону та інструкцій, прикордонники не мали повноважень самостійно проводити криміналістичну експертизу, проте були зобов`язані відреагувати на виявлені ознаки правопорушення. Відтак, оригінали цих документів на законних підставах вилучені та за Актом прийому-передачі скеровані дізнавачу відділу поліції №2 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області (внесено до ІКС ІПНП за № 15654).
Відповідно, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення (07.12.2025 року), позивач фактично залишився без оригіналів дійсних документів, які б надавали йому право на перетин кордону в умовах воєнного стану згідно з п. 2-1 Правил № 57. Документи, що містять ознаки підроблення та вилучаються правоохоронними органами для перевірки, не можуть вважатися належними підтверджуючими документами.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що 09.01.2026 року поліція повернула йому вказані документи, не підтвердивши факт підробки, а тому рішення прикордонників є незаконним. Подальше (через місяць) встановлення справжності документів правоохоронними органами не робить дії прикордонника ретроспективно протиправними. Посадова особа ДПСУ діяла правомірно, розсудливо та пропорційно обстановці, яка склалася безпосередньо в пункті пропуску 07.12.2025 року. У зв`язку з вилученням сумнівних документів, формулювання в рішенні про відмову щодо “відсутності документів для виїзду за кордон” є юридично та фактично коректним.
Крім того, суд відхиляє доводи позивача про “шаблонність” оскаржуваного рішення. Форма Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457. 
Вказана форма є уніфікованою і не вимагає від інспектора детально розписувати обставини підозри у вчиненні кримінального правопорушення безпосередньо у тексті відмови. 
Посилання на відповідні норми законодавства (Правила № 57) є достатнім обґрунтуванням у цій формі документа.
Суд також поділяє позицію відповідача щодо правової природи оскаржуваного рішення. За своєю суттю, рішення про відмову в перетинанні державного кордону є актом індивідуальної дії одноразового застосування. Воно стосується виключно конкретної події — спроби перетину кордону позивачем 07.12.2025 року.
Рішення уповноваженої службової особи про відмову у перетині кордону вичерпує свою дію фактом його виконання. Таке рішення фіксує лише відсутність підстав для виїзду в конкретний день і час, виходячи з наданого на той момент пакету документів.
Оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а саме — недопуском позивача через державний кордон у конкретно визначений день та час (07.12.2025 року).
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист порушених прав. Наразі, після того як 09.01.2026 року органи Національної поліції завершили перевірку та повернули позивачу оригінали його медичних документів, оскаржуване рішення від 07.12.2025 року не створює для ОСОБА_1 жодних триваючих юридичних перешкод. 
Вказане рішення не є актом, що встановлює безстрокову або довготривалу заборону на виїзд з України на майбутнє. 
Позивач не позбавлений права у будь-який час повторно звернутися до пункту пропуску для перетинання державного кордону, надавши повний пакет дійсних документів, щодо яких у прикордонників не виникне обґрунтованих сумнівів. Відтак, скасування судом цього рішення, яке було правомірним на момент його прийняття та вже фактично реалізоване, не матиме наслідком відновлення будь-яких прав позивача, оскільки неможливо ретроспективно здійснити перетин кордону в минулому часі.
Слід також зауважити, що право на виїзд за межі України військовозобов`язаних осіб як супроводжуючих не є абсолютним. Воно нерозривно пов`язане з обов`язком здійснення спільного перетину кордону (разом з особою, яка потребує догляду) та повернення в Україну не пізніше за особу, яку вони супроводжують. 
В умовах воєнного стану та проведення загальної мобілізації, держава в особі органів Державної прикордонної служби несе підвищену відповідальність за недопущення зловживань правом на перетин кордону. Саме тому оцінка намірів, перевірка дійсності документів та з`ясування обставин мають здійснюватися прикордонниками ретельно, індивідуально та під час кожної конкретної спроби виїзду з урахуванням існуючих ризиків.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, суд дійшов переконання, що відповідач у цій справі належним чином виконав свій процесуальний обов`язок та довів правомірність оскаржуваного рішення.
Дії службової особи ІНФОРМАЦІЯ_1 повністю відповідали критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України. Оскаржуване рішення було прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, обґрунтовано, добросовісно та розсудливо. Відповідач діяв з урахуванням об`єктивних обставин, що існували безпосередньо на момент проходження прикордонного контролю (а саме — наявності візуальних ознак підробки у поданих документах, що унеможливлювало їх прийняття як належних підстав для виїзду).
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 07.12.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не підлягають задоволенню. Відповідач діяв правомірно, пропорційно та в межах наданих йому законодавством дискреційних повноважень, Відтак у задоволенні адміністративного позову належить відмовити в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. 
Однак, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Зважаючи на висновок суду про відмову у задоволенні адміністративного позову, сплачений позивачем судовий збір за подання цієї позовної заяви у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) покладається на позивача та залишається за ним. 
Доказів понесення сторонами будь-яких інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі витрат на професійну правничу допомогу), матеріали справи не містять, а тому судом не розподіляються.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. В позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення від 07 грудня 2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України — відмовити повністю.
2. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням положень статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 30 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.