Справа № 576/2843/25
Провадження № 2/576/87/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області
суддя	Усенко Л.М.	
секретар судового засідання	Бірюк О.І.	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу	№ 576/2843/25	
за позовом	Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»	
до	ОСОБА_1 	
про	стягнення заборгованості за кредитним договором 	
учасники справи та представники:	не з`явились	

ВСТАНОВИВ:
03.11.2025 року ТОВ «Споживчий центр» через свого представника Сарану А.О. звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 08.03.2025-100000923 в розмірі 36 360 грн та понесених судових витрат.
Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 08.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 08.03.2025-100000923 на умовах його строковості, платності і поворотності шляхом перерахування на рахунок споживача коштів, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_1 . Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у розмірі 12 000 грн строком на 168 днів, дата повернення кредиту - 22.08.2025, процентна ставка «Економ» - фіксована у розмірі 0,5% за один день користування кредитом, процентна ставка «Стандарт» - фіксована у розмірі 1% за один день користування кредитом, комісія за надання кредиту - 5% від суми кредиту та дорівнює 600 грн, комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 600 грн. Неустойка 180 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого станом на дату подання позову його заборгованість за договором становить 36 360 грн, а саме, заборгованість по тілу кредиту - 12 000 грн, заборгованість по процентам - 15 960 грн, комісії (пов`язаної з наданням кредиту) - 600 грн, комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) - 1 800 грн, неустойка - 6 000 грн. 
Ухвалою судді від 10 листопада 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін, надано відповідачу термін на подання відзиву до суду.
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року постановлено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Ухвалою суду від 06 січня 2026 року за клопотанням представника відповідача - адвоката Осьмакова О.А., зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.
Ухвалою суду від 30 березня 2026 року провадження у справі поновлено.
У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Осьмаков О.А. зазначив, що відповідач є військовослужбовцем. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період…штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Тому відповідач, як військовослужбовець, який задіяний у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України та має певні пільги, зокрема щодо нарахування пені, штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом. Також зазначає, що ТОВ «Споживчий центр» не надало суду належних та допустимих доказів надсилання електронного повідомлення на укладення електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет в порядку, передбаченому законом України «Про електронну комерцію». Крім того, ТОВ «Споживчий центр» не надало суду належних та допустимих доказів надання відповідачу кредиту за договором про споживчий кредит, якими є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Просив відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В подальшому представник відповідача - адвокат Осьмаков О.А. направив заяву, у якій просить вважати правильним в прохальній частині відзиву прізвище « ОСОБА_3 », а не « ОСОБА_3 », яке зазначено помилково.
18.12.2025 від представника відповідача - адвоката Осьмакова О.А. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату відповідачем тіла кредиту в сумі 12 000 грн.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що вважає відзив безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що ТОВ «Споживчий центр» виконало своє зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Натомість відповідач не підтвердив свій статус військовослужбовця на даний час та на час дії кредитного договору, адже не надав довідки про проходження військової служби, військового квітка з відмітками за період дії кредитного договору тощо. До позивача відповідач із зверненням про списання нарахованих процентів не звертався. Надана відповідачем копія військового квитка містить вибіркові сторінки та не дозволяє встановити підставу прийняття на військову службу та період її проходження. Тому відповідачем не доведено, що на нього поширювалися пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній наявне клопотання про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи доказами. 
Від представника відповідача - адвоката Осьмакова О.А. через канцелярію суду надійшло аналогічне за змістом клопотання.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
09.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
Безпосередньо дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.
ТОВ «Споживчий центр» надає фінансові послуги, зокрема із здійснення різних видів кредитування, з використанням власної інформаційно-телекомунікаційної системи та наданням відповідних послуг через власний веб-сайт https://sgroshi.com.ua, а також мобільні додатки товариства для різних операційних систем, через які позичальнику з використанням його особистого кабінету надається доступ до розділу, який створений для зберігання договірної документації, підтвердження особи позичальника та його взаємодії з товариством.
08.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений в електронній формі кредитний договір № 08.03.2025-100000923 (кредитної лінії), відповідно до якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 12 000 грн строком на 168 днів з дати його надання, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти і комісії не пізніше 22.08.2025. Умови кредитного договору викладені у трьох електронних документах від 08.03.2025: пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) (а.с. 16-19), заявка позичальника (а.с. 19-20) відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору № 08.03.2025-100000923 (акцепт) (а.с. 20-22).
За змістом відповіді позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору № 08.03.2025-100000923 сторонами погоджені наступні умови кредитування: дата надання кредиту - 08.03.2025, сума кредиту - 12 000 грн, строк кредитування - 168 днів з дати його надання; дата повернення кредиту - 22.08.2025, процентна ставка «стандарт» - 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів; процентна ставка «економ» - 0,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за першими черговими періодами; комісія, пов`язана з наданням кредиту - 600 грн, що нараховується та обліковується в день видачі кредиту; комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 600 грн у кожному з трьох чергових періодів, наступних за першим.
У пункті 14 акцепту викладено графік платежів, де наведений порядок сплати позичальником процентів, комісій та повернення суми кредиту, який передбачає відповідні платежі протягом п`яти чергових періодів.
Пунктом 17 акцепту передбачено розмір неустойки за ставкою 180 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від його суми.
Укладання договору здійснювалось сторонами в електронній формі, а його підписання з боку позичальника здійснювалось електронним підписом одноразовим ідентифікатором з використанням фінансового номеру позичальника, а з боку кредитора - електронним підписом КЕП ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР».
Аналогічні умови кредитування зазначені й у паспорті споживчого кредиту (а.с. 14-15).
Факт отримання коштів відповідачем підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 94-2810 від 28.10.2025, із якої вбачається, що 08.03.2025 об 11 год. 34 хвил. на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 12 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_4, номер транзакції в системі iPay.ua - 674020016. Призначення платежу: видача за договором кредиту № 08.03.2025-100000923 (а.с. 10).
Тіло кредиту в сумі 12 000 грн відповідач сплатив, на підтвердження чого надав квитанцію (а.с. 55).
Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «Споживчий центр» розмір заборгованості позичальника за кредитним договором № 08.03.2025-100000923 від 08.03.2025 складає 36 360 грн, яка складається з наступних сум: за тілом кредиту - 12 000 грн, по процентами за користування кредитом за період з 08.03.2025 по 22.08.2025 - 15 960 грн, комісія за надання кредиту - 600 грн; комісія за обслуговування кредиту - 1 800 грн, неустойка - 6 000 грн (а.с. 11).
Оскільки відповідач не виконував грошове зобов`язання за договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК України).
Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.
Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Судом встановлено, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на умови договору кредиту, який був укладений між сторонами 08.03.2025. В той же час відповідач посилається як на відсутність доказів укладення кредитного договору, так і на відсутність доказів виконання обов`язку надати грошові кошти з боку кредитодавця.
Разом із цим під час розгляду справи відповідач сплатив заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі. Однак, враховуючи його позицію, викладену у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц.
Згідно з п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу.
Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У цій справі судом встановлено, що укладанню кредитного договору передувала авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Споживчий центр» та доступний через веб-сайт товариства https://sgroshi.com.ua.
Підписання договору кредиту від імені відповідача здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора в ІТС надавача послуг, де реєстрація позичальника здійснювалась з використанням каналу мобільного зв`язку за номером НОМЕР_2 .
Підписання договору кредиту з боку позичальника відбулось 08.03.2025 о 11-34, про що свідчать відомості у графі «дата та час укладення» у тексті договору. У договорі наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; відомості паспортного документа; адреса місця проживання; номер банківської картки). Реєстрації відповідача у ІТС ТОВ «Споживчий центр» передувала верифікація його персональних даних з використанням системи BankID НБУ (а.с. 29 зворот). 
Факт видачі кредитних коштів в сумі 12 000 грн на банківську картку відповідача підтверджується надавачем платіжних послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення», який засвідчив що відповідна транзакція здійснена в системі iPay.ua 08.03.2025 об 11-34 год (а.с. 10). 
Отже в даному випадку, враховуючи вищевикладені мотиви, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачем було погоджено умови кредитування за договору кредиту шляхом підписання такого договору одноразовим ідентифікатором, а кредитодавцем належним чином виконано його зобов`язання з надання кредитних коштів в повному обсязі.
У свою чергу сторона відповідача всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів на спростування факту отримання кредитних коштів, а також доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікаторів для підписання відповідних договорів. Більше того, в частині тіла кредиту відповідач сплатив заборгованість.
В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У постанові від 30.05.2024 у справі № 229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів.
Щодо доводів сторони відповідача про порядок укладання договору кредиту та належності виконання кредитором своїх зобов`язань з видачі кредитних коштів, то варто зауважити наступне.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем 08.03.2025 було отримано кредитні кошти в сумі 12 000 грн, які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за користування кредитом та комісій у строк до 22.08.2025, але в порушення умов договору не зробив цього.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
У пунктах 8, 9 Акцепту розкрито зміст економічної сутності передбачених договором кредиту «комісії за надання» та «комісій за обслуговування».
«Комісія за надання» передбачає внесення плати за надання кредиту, нараховується та обліковується в день видачі кредиту, а сплачується згідно графіку платежів у день першого чергового платежу (п. 8, 14 Акцепту).
«Комісія за обслуговування» встановлюється за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит (п. 9 Акцепту).
Аналіз змісту відповідних положень договору кредиту свідчить, що визначені таким договором комісії не суперечать положенням ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а їх нарахування обумовлено домовленістю між сторонами договору про оплату додаткових послуг кредитодавця, якими супроводжується процедура кредитування позичальника. 
В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості, яка складається з наступних сум: за тілом кредиту - 12 000 грн, по процентами за користування кредитом за період з 08.03.2025 по 22.08.2025 - 15 960 грн, комісія за надання кредиту - 600 грн; комісія за обслуговування кредиту - 1 800 грн, неустойка - 6 000 грн.
Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості свідчить, що розмір нарахованих процентів та комісій обчислений позивачем у відповідності до умов договору кредиту, внаслідок чого загальна сума кредитної заборгованості відповідача, без врахування неустойки, складає 30 360 грн. Саме така сума була відображена у графіку платежів та змісті договору кредиту (п. 14, 16 Акцепту) як орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом і саме з урахуванням такої суми позивачем обчислювався розмір загальних витрат за споживчим кредитом, що складає 30 360 грн (36 360 грн - 6 000 грн). При цьому до складу суми 30 360 грн входить сума всіх нарахованих процентів (15 960 грн) та комісій (2 400 грн).
З урахуванням показника розміру загальних витрат за споживчим кредитом (30 360 грн) розмір денної процентної ставки по договору кредиту складає 0,91%, що також відображено у п. 12 Акцепту. Наведений розрахунок денної процентної ставки відповідає вимогам статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», а відтак сума нарахованих позивачем процентів та комісій, які позивач просить стягнути з відповідача, не суперечить вимогам законодавства, яке регулює відносини споживчого кредитування.
Разом із цим, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, в статтях 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року по теперішній час.
Статтю 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було доповнено підпунктом 3 п. 4 ч. 15 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 № 1275-VІІ.
Пунктом 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема підпункту 3 п. 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Аналіз п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», свідчить про те, що пільги мають:
- військовослужбовці, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову;
- військовослужбовці, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Як вбачається із довідки від 08.12.2025 відповідач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, із 17.07.2024 по день видачі довідки є військовослужбовцем одного з прикордонних загонів (а.с. 88).
Відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 вищевказаного Закону, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятоюцієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Таким чином, на відповідача як на військовослужбовця, як на час укладення кредитного договору, так і на час вирішення спору, поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його призову.
При цьому відсутність звернення відповідача до кредитора, не спростовує того факту, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, за наявності позову про стягнення боргу за кредитним договором суди повинні самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зменшити визначений банком обсяг заборгованості за тілом кредиту на суми зарахованих платежів на погашення штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом).
Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 642/548/21.
Оскільки відсотки за користування кредитом в загальній сумі 15 960 грн були нараховані відповідачу за період з 08.03.2025 по 22.08.2025, тобто в той період, коли він проходив військову службу, тому з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом за кредитним договором.
За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача комісійних платежів - 2 400 грн, та про відмову в позові в частині стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 15 960 грн і в частині стягнення 12 000 грн тіла кредиту з огляду на сплату під час розгляду справи.
Стосовно вимог про стягнення неустойки, то відповідні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022 і по теперішній час на всій території України діє режим воєнного стану, а відтак з огляду на імперативний характер змісту пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позовні вимоги про стягнення з відповідачки неустойки за прострочення відповідачкою виконання її кредитних зобов`язань не підлягають задоволенню.
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та комісійних платежів, внаслідок чого за договором кредиту на момент звернення позивача із цим позовом за ОСОБА_1 обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 36 360 грн.
Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 2 400 грн.
Розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн, а також витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 грн.
За загальним правилом згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Однак, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 141 ЦПК України).
У цій справі саме дії відповідача, який не повідомив кредитодавця про те, що є військовослужбовцем та відповідно має пільги щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також те, що ОСОБА_1 допустив заборгованість за тілом кредиту, хоча і сплатив її після відкриття провадження у справі, призвело до звернення кредитора із цим позовом та відповідно понесення ним судових витрат. А тому суд приходить до висновку, що судові витрати слід залишити саме за відповідачем.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 267, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, Саксаганського, 133-А, код 37356833) до ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 08.03.2025-100000923 від 08.03.2025 року в розмірі 2 400 грн, що складається із: комісії за надання кредиту - 600 грн, комісії за обслуговування кредиту - 1 800 грн. 
В задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2 422,40 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 13 квітня 2026 року.

Суддя Л.М. Усенко