ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.02.2026	Справа № 910/13669/25	

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ" (04073, місто Київ, пр. Бандери Степана, будинок 22) до Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ББС ІНШУРАНС" (04050, місто Київ, вулиця Білоруська, будинок 3) про стягнення 43 102,88 грн,
без повідомлення (виклику) сторін,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
03.11.2025 в системі «Електронний суд» представником Товариства з додатковою відповідальністю "ЕКСПРЕС СТРАХУВАННЯ" сформовано позовну заяву до Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ББС ІНШУРАНС" про стягнення 43 102,88 грн та 04.11.2025 передана судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Цивільного кодексу України та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу матеріальну шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Крім того, примірник даної ухвали надіслано на адресу Моторного (транспортного) страхового бюро України, витребувано інформацію щодо полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № ЕР226712687. 
18.11.2025 через відділ діловодства суду від МТСБУ надійшла інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ.
26.11.2025 в системі «Електронний суд» представником відповідача сформовано відзив на позовну заяву у відповідності до якого представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
18 червня 2025 року на адресу СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ "ББС ІНШУРАНС" надійшла претензія ТДВ «Експрес страхування» про виплату 213 826, 01 грн.
28 липня 2025 року СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ББС ІНШУРАНС" виплатила страхове відшкодування (за пошкоджений транспортний засіб «Toyota Camry Hybrid» реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 170 723, 13 грн. (сто сімдесят тисяч сімсот двадцять три гривні 13 коп.).
Відповідно до листа СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ "ББС ІНШУРАНС" було роз`яснено позивачу, які саме роботи були виключені при розрахунку страхового відшкодування та що він може надати відповідні підтвердження обґрунтованості зазначених робіт, однак як вказує відповідач, позивачем цього зроблено не було.
Враховуючи зазначене, представник Відповідача 25.11.2025 року звернувся до судового експерта з метою замовлення транспортно-трасологічної експертизи.
26.11.2025 року судовий експерт Скороход К. надав висновок експерта №260/25 від 26.11.2025 року за результатами та транспортно-трасологічного дослідження в якому встановлено: «При проведенні дослідження встановлено, що передній бампер, решітка бампера та диск переднього правого колеса на момент ДТП вже знаходилися в пошкодженому стані».
01.12.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано відповідь на відзив у відповідності до якого представник зазначає, що:
- лист про прийняте рішення (доданий представником Відповідача до відзиву) не надсилався Позивачу, що підтверджується відсутністю вихідного номера на зазначеному листі та відсутністю фіскального чека про надсилання зазначеного листа;
- лист про прийняте Відповідачем рішення було надіслано Відповідачем у відповідь на адвокатський запит від 31.07.2025 року разом із супровідним листом за вих. № 2221-02 від 25.08.2025 року. Таким чином, Позивач дізнався про підстави виплати Відповідачем суми страхового відшкодування у розмірі 170 723,13 грн. лише 25.08.2025 року;
- 01.09.2025 Позивачем на адресу електронної пошти Відповідача info@bbs.com.ua та e-docs@bbs.com.ua було направлено заяву про доплату страхового відшкодування у розмірі 43 102,88 грн. Однак остання залишена без задоволення;
- визначені повідомленням про ДТП та схемою ДТП пошкодження не викликають жодних обґрунтованих сумнівів та не потребують спеціальних знань для проведення експертизи з метою з`ясування переліку пошкоджень, отриманих транспортним засобом TOYOTA Camry Hybrid, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
- передній бампер так і диск переднього правого колеса безсумнівно були в зоні удару, а звідки експерт Скороход К.М. може знати як падав велосипедист і куди впав сам велосипед при ДТП.
Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

07.08.2017 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (далі - ТДВ «Експрес Страхування», Позивач) та ТОВ «ОТП Лізинг» (далі за текстом - Страхувальник) було укладено Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом лізингу № 207.17.000001 (далі - Договір страхування).
Відповідно до умов зазначеного Договору страхування, 03.01.2025 року укладено реєстр № 57 та Страховий сертифікат № 207.17.000001/951, яким застраховано ТЗ TOYOTA Camry Hybrid, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 строком дії з 24.01.2025.
28.03.2025 року о 12 год. 10 хв. в м. Києві по вул. Володимирській, буд. 81 А, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_3 , під час зміни напрямку руху, не впевнився, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам руху та скоїв наїзд на водія велосипеда «Ardis Maxus» номерний знак НОМЕР_4 , який в свою чергу, внаслідок некерованої дії скоїв зіткнення з припаркованим транспортним засобом «Toyota» д.н.з. НОМЕР_5 , що призвело до отримання транспортними засобами механічних пошкоджень з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП.
Вказана ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 , вимоги п. п. 10.1 ПДР України, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2025 у справі №752/7960/25.
Страхувальник звернувся до позивача із заявою про проведення виплати страхового відшкодування для відновлення автомобіля.
Відповідно до рахунку-фактури від 03.04.2025 р та акту наданих послуг від 25.04.2025, складених ТОВ «Автосаміт Укравто» вартість відновлювального ремонту ТЗ TOYOTA Camry Hybrid, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 213 826,01 гривень.
На підставі страхового акту №3.25.01334-1 від 07.05.2025 позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої страхувальнику шкоди у розмірі 213826,01 грн. перерахувавши їх на рахунок Страхувальника, що підтверджується платіжною інструкцією №68823433 від 07.05.2025.
Матеріали справи свідчать, що позивач направив на адресу відповідача заяву на виплату страхового відшкодування вих. № 3.25.01334 від 09.06.2025 з додатками в якій просив відшкодувати сплачену позивачем страхову виплату в розмірі 213826,01 грн. 
29.07.2025 відповідачем на рахунок позивача було частково сплачено страхове відшкодування у розмірі 170 723,13 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №292771.
Відповідно до листа СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ "ББС ІНШУРАНС" було роз`яснено позивачу, які саме роботи були виключені при розрахунку страхового відшкодування та що він може надати відповідні підтвердження обґрунтованості зазначених робіт, однак як вказує відповідач, позивачем цього зроблено не було.
Як вказує позивач оскільки відповідачем не в повному розмірі здійснено страхове відшкодування позивачем 01.09.2025 за вих. №3.25.01334 надіслано заяву про доплату страхового відшкодування у розмірі 43 102,88 грн. Зокрема у означеній заяві представник зазначає, що: «Листом за вих. № СП 153171 AT «СК «ББС Іншуранс» повідомило, що при розрахунку збитку було враховано заміну переднього бамперу (розрив в нижній центральній частині) та заміну колісного диску (глибокі зчіси), які начебто не відносяться до пошкоджень, отриманих в ДТП.
Проте, як видно з фото огляду ТЗ, колісний диск знаходиться в зоні удару.
Більш того, бампер передній теж знаходиться в зоні удару і фігурує у схемі події, однак поліція фіксує основні зовнішні первинні пошкодження авто (не перелічують по детально всі пошкоджені елементи в зоні удару авто / не розбирають авто на місці події), відповідно співробітники поліції не могли без розбирання достеменно знати про розриви бампера з нижньої частини деталі.
Транспортний засіб на місці події міг бути забруднений, тому не всі наявні пошкодження фігурували в описі поліції.
Також, необхідно зазначити, що і AT «СК «ББС Іншуранс» у свою чергу не надало переконливі підтвердження, щодо неможливості пошкодження переднього бамперу та колісного диску (які перебували в зоні у дару) внаслідок зазначеної ДТП.
Крім того, у ДТП приймало участь два автомобіля та електровелосипед з підвісним двигуном, відтак, AT «СК ББС Іншуранс» не може знати як падав велосипедист і куди впав сам електровелосипед при ДТП з автомобілем потерпілої особи Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1 ?». 
Позивач вважає, що оскільки відповідачем не здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 43 102,88 грн в частині заміни решітки бамперу, переднього бамперу та диску переднього правого колеса останнє стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Відповідач заперечуючи стосовно позовних вимог вказує, що 26.11.2025 року судовий експерт Скороход К. надав висновок експерта №260/25 від 26.11.2025 року за результатами та транспортно-трасологічного дослідження в якому встановлено: «При проведенні дослідження встановлено, що передній бампер, решітка бампера та диск переднього правого колеса на момент ДТП вже знаходилися в пошкодженому стані».

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2025 у справі №752/7960/25 водія ОСОБА_1 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
Цивільно-правова відповідальність винного у скоєнні ДТП, водія ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП застрахована у відповідача за полісом № ЕР226712687, який станом на дату ДТП був діючим.
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Нормами статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
20.06.2024 набрав чинності новий Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX, який введено в дію з 01.01.2025.
У ч. 6 розділу 6 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX від 20.06.2024 зазначено, що дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону.
Оскільки Поліс № ЕР226712687 був укладений 28.01.2025, то на спірні правовідносини поширюються норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX, який введено в дію з 01.01.2025.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених цим Законом. Об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
Страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди майну потерпілої особи такій особі відшкодовуються матеріальні збитки, пов`язані з: 1) пошкодженням чи знищенням транспортного засобу потерпілої особи; 2) пошкодженням чи знищенням дороги, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; 3) пошкодженням чи знищенням іншого майна потерпілої особи, крім випадків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 30 цього Закону; 4) проведенням робіт, необхідних для врятування потерпілих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; 5) пошкодженням транспортного засобу внаслідок його використання для доправлення потерпілої особи до закладу охорони здоров`я, у тому числі забрудненням салону такого транспортного засобу; 6) доставкою (транспортуванням), зокрема з використанням спеціального автомобіля-евакуатора, пошкодженого транспортного засобу потерпілої особи з місця дорожньо-транспортної пригоди, якщо такий транспортний засіб не може рухатися самостійно.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу на банківський (платіжний) рахунок особи, яка відповідно до своїх установчих документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів. Для здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідна особа обирається потерпілою особою з визначеного страховиком (МТСБУ) переліку. Страховик (МТСБУ) у встановленому ним порядку визначає перелік осіб, які відповідно до своїх установчих документів мають право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів та відповідають його вимогам, та оприлюднює його на своєму веб-сайті. Страховик (МТСБУ) зобов`язаний надати потерпілій особі інформацію про осіб, включених до переліку, передбаченого цією частиною. Якщо визначений страховиком (МТСБУ) перелік включає менше трьох осіб, розташованих в межах 150 кілометрів від місця проживання потерпілої особи або місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, потерпіла особа має право самостійно обрати особу, яка відповідно до своїх установчих документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів. У разі якщо строк експлуатації транспортного засобу до настання дорожньо-транспортної пригоди не перевищує п`ять років або щодо нього є чинними гарантійні зобов`язання виробника транспортного засобу, за умови документального підтвердження їх чинності, для здійснення відновлювального ремонту на вимогу потерпілої особи має бути визначений авторизований сервісний центр відповідного виробника, якщо визначений страховиком (МТСБУ) перелік не містить такого авторизованого сервісного центру. За згодою страховика (МТСБУ) відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу може здійснюватися на банківський (платіжний) рахунок особи, яка відповідно до своїх статутних документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів, за вибором потерпілої особи поза переліком, визначеним страховиком (МТСБУ).
Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі відмови потерпілої особи від здійснення страховиком (МТСБУ) відшкодування у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, така страхова (регламентна) виплата здійснюється страховиком (МТСБУ) на банківський (платіжний) рахунок потерпілої особи в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, розрахованого страховиком (МТСБУ) з використанням ліцензованих програмно-технічних комплексів із розрахунку вартості відновлювальних ремонтів транспортних засобів чи суб`єктом оціночної діяльності, оцінювачем, судовим експертом на замовлення страховика (МТСБУ), а у випадку, передбаченому абзацом четвертим частини четвертої статті 31 цього Закону, - потерпілої особи, за вирахуванням суми податку на додану вартість або в розмірі витрат на здійснення відновлювального ремонту, погодженому між страховиком (МТСБУ) і потерпілою особою.
Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно із ч. 1 ст. 108 «Про страхування» страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат.
Отже, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором добровільного страхування наземного транспорту, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 108 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_3 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР226712687, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП водієм транспортного засобу «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_3 , власнику транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1 , покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідно до п. п. д) п. 1.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. N 142/5/2092 (далі - Методика) Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.
У ч. 1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхова (регламентна) виплата у разі пошкодження транспортного засобу розраховується як сума документально підтверджених витрат, пов`язаних із: 1) відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, включаючи пошкодження, зроблені умисно для врятування потерпілих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у порядку, визначеному частинами другою і третьою цієї статті; 2) евакуацією (доставкою) транспортного засобу в межах 150 кілометрів (якщо інша відстань не погоджена між страховиком (МТСБУ) та потерпілою особою) від місця дорожньо-транспортної пригоди на території України до місця проживання потерпілої особи або до місця стоянки на території України, або до місця здійснення відновлювального ремонту на території України, а також від місця проживання потерпілої особи або місця стоянки на території України до місця здійснення відновлювального ремонту на території України; 3) оплатою послуг стоянки, якщо транспортний засіб з поважних причин необхідно перемістити на стоянку, але не більше ніж до дати отримання страхової виплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (страхова (регламентна) виплата), відшкодовуються страховиком (МТСБУ) у розмірі вартості відновлювального ремонту, що забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який мав такий транспортний засіб до настання дорожньо-транспортної пригоди, та визначається відповідно до частини третьої цієї статті.
У ч. 3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу включає:
1) вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, визначеного на підставі акта огляду транспортного засобу, складеного представником страховика (у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ), або висновку суб`єкта оціночної діяльності, оцінювача, судового експерта, складеного відповідно до частини четвертої статті 31 цього Закону, а також вартість матеріалів, необхідних для здійснення відповідного ремонту;
2) вартість робіт з ремонту (заміни) складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, передбаченого пунктом 1 цієї частини.
Для транспортного засобу, строк експлуатації якого до настання дорожньо-транспортної пригоди не перевищує п`ять років або щодо якого є чинними гарантійні зобов`язання виробника транспортного засобу, за умови документального підтвердження їх чинності, до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни новими, включається вартість невживаних складових частин (деталей), дозволених заводом-виробником для обслуговування відповідних транспортних засобів. Для інших транспортних засобів до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни, може включатися вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що відповідають технічним характеристикам такого транспортного засобу та є аналогом оригінальних складових частин (деталей) транспортного засобу.
Під час ремонту транспортного засобу не допускається встановлення складових частин (деталей), що призведе до зміни конструкції транспортного засобу або до невідповідності технічного стану транспортного засобу правилам дорожнього руху та технічної експлуатації.
Відповідачем надано висновок судового експерта Скорохода Костянтина Миколайовича №260/25 від 26.11.2025 (далі - висновок експерта).
Відповідно до означеного висновку на вирішення експерту поставлені наступні питання:
Чи знаходились в пошкодженому стані передній бампер, решітка бампера та диск переднього правого колеса автомобіля Toyota р/н НОМЕР_1 від контактування з велосипедом з подвійним двигуном марки ARDIS, б/н внаслідок ДТП, яке відбулось 28.03.2025 року в м. Києві по вул. Володимирська та чи знаходились вищевказані деталі кузова автомобіля Toyota р/н НОМЕР_1 на момент заявленої пригоди в пошкодженому стані?
За результатами та транспортно-трасологічного дослідження викладеного у висновку судового експерта Скорохода Костянтина Миколайовича №260/25 від 26.11.2025 встановлено, що передній бампер, решітка бампера та диск переднього правого колеса на момент ДТП вже знаходилися в пошкодженому стані.
Зокрема у означеному висновку зазначено: «Згідно наданих на дослідження фотографії з місця огляду автомобіля встановлено, що пошкодження на лівій частині кузова автомобіля мають напрямок утворення справ на ліво та дещо ззаду на перед відносно повздовжньої осі автомобіля.
Аналізуючи пошкодження, які зафіксовані на наданих на дослідження фотографіях (фото 6,7) автомобіля Toyota р/н НОМЕР_1 з місця огляду встановлено, що нижня права частина бампера та решітка бампера мають пошкодження у вигляді деформації, розривів матеріалу, задирів, подряпин. Напрямок утворення пошкоджень спереду назад відносно повздовжньої осі автомобіля. Автомобіль Toyota р/н НОМЕР_1 під час пригоди знаходився у нерухомому стані. Пошкодження переднього бампера та решітки переднього бампера знаходяться за межами контактування автомобіля та велосипеда марки ARDIS, б/н. і винили в іншому напрямку. З вищенаведеного вбачається, що на момент контактування з велосипедом марки ARDIS, б/н нижня частина переднього бампера та решітка переднього бампера вже знаходилися в пошкодженому стані.
Аналізуючи пошкодження, які зафіксовано на диску переднього правого колеса встановлено, що пошкодження у вигляді задирів та подряпин розташовані на спицях диску та по краю диску (фото 8,9). Для отримання даних пошкоджень диск повинен був контактувати з жорстким стаціонарним слідоутворюючим об`єктом, який має абразивну поверхню (наприклад бордюрним каменем). На велосипеді марки ARDIS, б/н відсутні жорсткі виступаючі частини з абразивною поверхністю від контактування з якими могли виникнути задири диску. Форма, місце розташування та напрямок утворення пошкоджень диску вказує на те, що під час отримання пошкоджень диск обертався, відповідно автомобіль рухався. З вищенаведеного вбачається, що на момент контактування з велосипедом марки ARDIS, б/н диск переднього правого колеса автомобіля Toyota р/н НОМЕР_1 , який під час ДТП знаходився у нерухомому стані, вже знаходився в пошкодженому стані.».
Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17 вказав, що у разі наявності спору щодо розміру заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суду слід виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, якою проводився ремонт автомобіля.
Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. (ч. 1, 5, 6 ст. 101 ГПК України)
Водночас господарський суд враховує, що відповідно до ст. 104 ГПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Дослідивши наданий відповідачем висновок експерта, господарський суд встановив, що він відповідає вимогам, передбаченим ст. 101 ГПК України. Також у наданому висновку експерта повідомлено експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.
Отже, господарський суд доходить висновку, що наданий відповідачем висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Суд зауважує, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
На підставі поданих позивачем доказів, з урахуванням долученого відповідачем висновку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників справи відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем.
Враховуючи що суддя Демидов В.О. перебував у відпустці, рішення у даній справі винесено у перший робочий день 16.02.2026.
Керуючись ст.ст.74, 129, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повний текст рішення складено та підписано 16.02.2026.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ