ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 квітня 2026 року справа №200/7702/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року по справі №200/7702/25 (суддя І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, у якому просив:
- визнати протиправними дії, які полягають в такій організації функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти, при якій щодо ОСОБА_1 в довідці про здобувача освіти формується висновок про порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту»;
- зобов`язати організувати формування довідки про здобувача освіти в Єдиній державній електронній базі з питань освіти таким чином, щоб щодо ОСОБА_1 в довідці про здобувача освіти формувався висновок про непорушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо формування довідки з Єдиної державної електронної бази з питань освіти відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , із зазначенням відомостей про послідовність отримання освіти: «Ні, порушує».
Зобов`язано Міністерство освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) внести виправлення у записі в Єдиній державній електронній базі з питань освіти відомостей про порушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , послідовності здобуття освіти, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту» при поточному здобутті ним на денній формі навчання освіти рівня магістр за спеціальністю «G7 Автоматизація, комп`ютерно-інтегровані технології та робототехніка» у Державному вищому навчальному закладі «Приазовський державний технічний університет», а саме в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної ч. 2 ст. 10 Закону України «Про освіту» - вказати «Так, не порушує».
В решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Міністерства освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з судового збору у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.
Стягнуто з Міністерства освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Відповідач вважає, що виходячи із системного тлумачення Закону України «Про освіту», факт присудження особі ступеня вищої освіти не в повній мірі відповідає вимогам пункту першого частини третьої статті 23 Закону України „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію“, в яких законодавець визначив здобуття освіти на рівні, що є вищим ніж раніше здобутий рівень (не ступінь) освіти. Разом з тим, згідно із пунктом 5 частини першої статті 1 Закону, вища освіта, це сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально- етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти. 
Відповідно частини першої статті 47 Закону освітній процес, це інтелектуальна, творча діяльність у сфері вищої освіти і науки, що провадиться у закладі вищої освіти (науковій установі) через систему науково-методичних і педагогічних заходів та спрямована на передачу, засвоєння, примноження і використання знань, умінь та інших компетентностей у осіб, які навчаються, а також на формування гармонійно розвиненої особистості. Згідно з частиною першою статті 50 Закону, освітній процес у закладах вищої освіти здійснюється за такими формами: 1) навчальні заняття; 2) самостійна робота; 3) практична підготовка; 4) контрольні заходи.
Таким чином, за результатами будь-якого долучення особи до освітнього процесу у формі навчальних занять, самостійної роботи чи практичної підготовки в будь-якому обсязі, у такої особи формуються знання, уміння, навички компетентності на відповідному рівні вищої освіти. Як наслідок, особа яка долучалася до таких заходів, має здобуту освіту на відповідному рівні вищої освіти. Для здобуття освіти на рівні вищому, ніж раніше здобутий, та збереження послідовності здобуття освіти, визначеною частиною другою статті 10 Закону України „Про освіту“, відрахована із закладу вищої особи особа має саме продовжити навчання на основі раніше здобутої сукупності знань, умінь, навичок, інших компетентностей на відповідному рівні вищої освіти (поновитися на навчання у визначений законодавством спосіб), а не повторно вступити для здобуття того самого ступеню вищої освіти.
Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, здобувач освіти ОСОБА_1 01.09.2013 зарахований та 30.06.2018 завершив навчання у Державному вищому навчальному закладі "Приазовський державний технічний університет", здобувши освітній рівень – бакалавр. 14.08.2018 зарахований та 13.03.2019 відрахований за невиконання вимог навчального плану з Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет", здобувача освітнього рівня – магістр. 23.09.2025 повторно зарахований як здобувач освітнього рівня – магістр до Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет". Відтак, здобуття освіти позивачем здійснюється в непослідовному порядку.
Судом першої інстанції також не враховано, що відповідно до п. 5 розділу ІІ Положення №620, власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором – державне підприємство „Інфоресурс“. Відтак функції щодо внесення згадуваних вище відомостей щодо здобувачів освіти покладено на суб`єктів освітньої діяльності та їх територіальні відокремлені структурні підрозділи. Натомість, на Міністерство освіти і науки України покладено організаційні та контролюючі функції ведення ЄДЕБО, а тому відповідач у спірних правовідносинах не виконував та може виконувати жодних владних управлінських функцій відносно позивача.
Відповідач також вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права при вирішенні питання щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.
Судом не враховано, що дана справа є справою незначної складності, була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження та у позовних вимогах відсутні будь-які питання суспільного значення, стягнуті витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами). Тому обсяг наданих послуг адвокатом не відповідає критерію реальності таких витрат.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 , про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .
Згідно довідки про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, сформованої відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , наявна інформація про документи про освіту:
- диплом бакалавра серії НОМЕР_3 , який виданий 06.07.2018 року Державним вищим навчальним закладом «Приазовський державний технічний університет».
Довідка про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти містить інформацію, що ОСОБА_1 почав навчання 29.09.2025 року в Державному вищому навчальному закладі «Приазовський державний технічний університет» на денній формі навчання, за рівнем освіти - «Магістр», спеціальність «G7 Автоматизація, комп`ютерно-інтегровані технології та робототехніка» і на підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» - «Ні, порушує».
Відповідно до виписки з Єдиної державної електронної бази з питань освіти, щодо документів про освіту та інформації про навчання особи, сформованої відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , наявна інформація про документи про освіту:
1) свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_4 , виданий 18.06.2011 року комунальним закладом «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів № 24 Маріупольської міської ради Донецької області»;
2) атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_5 , виданий 01.06.2013 року комунальним закладом «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів № 24 Маріупольської міської ради Донецької області»;
3) диплом бакалавра серії НОМЕР_3 , виданий 06.07.2018 року державним вищим навчальним закладом «Приазовський державний технічний університет».
У виписці за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, також наявна інформація про навчання:
- Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»: освітній рівень: бакалавр; форма навчання: денна; дата початку навчання: 01.09.2013; дата закінчення навчання: 30.06.2018; поточний статус навчання: завершено навчання;
- Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»: освітній рівень: магістр; форма навчання: денна; дата початку навчання: 01.09.2018; дата закінчення навчання: 31.12.2019; поточний статус навчання: відраховано із ЗО (за невиконання вимог навчального плану);
- Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»: освітній рівень: магістр; форма навчання: денна; дата початку навчання: 29.09.2025; дата закінчення навчання: 31.12.2026; поточний статус навчання: зараховано 23.09.2025.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Частиною другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.93 №3543-XII призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період , за приписами абз. 1 п. 62 здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту”, а також докторанти для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, за формою згідно з додатком 9.
Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулюються Законом України «Про освіту» від 05.09.2017 № 2145-VIII (далі - Закон № 2145-VIII).
Пунктом 23 частини 1 Закону № 2145-VIIІ визначено, що рівень освіти - завершений етап освіти, що характеризується рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, які визначені, як правило, стандартом освіти та відповідають певному рівню Національної рамки кваліфікацій.
Відповідно до частини 2 статті 10 Закону № 2145-VIIІ рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (далі - Закон № 1556-VII) визначено рівні та ступені вищої освіти, зокрема, підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.
Згідно частин 4, 5 статті 5 Закону № 1556-VII здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва. 
Магістр - це освітній ступінь, що здобувається на другому рівні вищої освіти та присуджується закладом вищої освіти (науковою установою) у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньої програми. Ступінь магістра здобувається за освітньо-професійною або за освітньо-науковою програмою. Обсяг освітньо-професійної програми підготовки магістра становить 90-120 кредитів ЄКТС, обсяг освітньо-наукової програми - 120 кредитів ЄКТС. Освітньо-наукова програма магістра обов`язково включає дослідницьку (наукову) компоненту обсягом не менше 30 відсотків.
Особа має право здобувати ступінь магістра за умови наявності в неї ступеня бакалавра.
За приписами частин 1, 2 статті 7 Закону № 1556-VII документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію. Встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: - диплом молодшого бакалавра; - диплом бакалавра; - диплом магістра; - диплом доктора філософії/доктора мистецтва.
Відповідно до частини 10 статті 7 Закону № 1556-VII інформація про видані дипломи вноситься закладами вищої освіти, крім вищих військових навчальних закладів, до Єдиної державної електронної бази з питань освіти.
Аналіз зазначених норм свідчить, що освітній ступінь магістра присуджується лише у результаті успішного виконання здобувачем на другому рівні вищої освіти відповідної освітньої- програми, за наслідком чого здобувачу такої освіти видається відповідний документ, який підтверджує здобуття такого рівня вищої освіти.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач 06.07.2018 року отримав диплом бакалавра серії НОМЕР_3 та вступив до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» для отримання освітнього рівня – магістр. Протягом 2018-2019 років проходив навчання за спеціальністю 122 комп`ютерні науки для здобуття освіти за рівнем «магістр», але навчання не завершив, оскільки був відрахований за невиконання вимог навчального плану, а тому відповідний диплом з освітнім ступенем «магістр» не отримав.
Отже, у позивача залишився попередній рівень вищої освіти «бакалавр».
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач не отримував диплом «магістра», то вважається, що він не пройшов та не виконав відповідну освітню програму за цим рівнем, а тому відсутні перешкоди для його повторного зарахування для навчання за цим рівнем вищої освіти.
Відтак, зазначення у довідці № 770419 від 25.09.2025 про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо позивача відомостей про те, що поточне здобуття освіти порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», не відповідає фактичним обставинам.
Доводи відповідача про те, що для здобуття освіти, на рівні вищому ніж раніше здобутий та збереження послідовності здобуття освіти визначеною частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», відрахована із закладу вищої освіти особа має саме продовжити навчання на основі раніше здобутої сукупності знань, умінь, навичок, інших компетентностей на відповідному рівні вищої освіти (поновитися на навчання у визначений законодавством спосіб), а не повторно вступити для здобуття того самого ступеня вищої освіти, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки наведене не передбачено чинним законодавством.
Колегія суддів зазначає, що стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає саме попереднє здобуття освіти, а не навчання протягом відповідного часу в навчальному закладі без отримання диплому.
Щодо доводів відповідача про те, що на Міністерство освіти і науки України покладено організаційні та контролюючі функції ведення ЄДЕБО, а тому відповідач у спірних правовідносинах не виконував та може виконувати жодних владних управлінських функцій відносно позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 74 Закону України «Про освіту» у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти (далі - Електронна база).
Держателем Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти (далі - держатель Електронної бази) є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, що здійснює організаційні заходи, пов`язані із забезпеченням функціонування Електронної бази та її складових. Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти (далі - адміністратор Електронної бази) є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки. Адміністратор Електронної бази: здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази; відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі; забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази; проводить навчання для роботи з Електронною базою; здійснює інші заходи, передбачені законом.
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 08.06.2018 № 620 (далі - Положення)( чинний у спірний період) , це Положення розроблено відповідно до статті 74 Закону України «Про освіту» (далі - Закон) з метою визначення порядку функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти (далі - ЄДЕБО) в галузі освіти як автоматизованої системи збирання, оброблення, зберігання та захисту інформації щодо здобувачів освіти, суб`єктів освітньої діяльності, що формується (створюється) та використовується для забезпечення потреб фізичних та юридичних осіб.
Пунктом 5 розділу І Положення передбачено, що власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором - державне підприємство «Інфоресурс», що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.
Основні функції уповноважених суб`єктів у ЄДЕБО визначені розділом ІV Положення, зокрема, розпорядник ЄДЕБО, зокрема, вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО; використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, у тому числі персональні дані, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством; вносить до ЄДЕБО іншу інформацію, визначену законодавством; забезпечує верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначеної підпунктами 1, 2 пункту 8, абзацами п`ятим - сьомим підпункту 1 та підпунктом 4 пункту 9 розділу III цього Положення, що підтверджується накладенням кваліфікованого електронного підпису.
Адміністратор ЄДЕБО забезпечує: функціонування ЄДЕБО у порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; здійснення заходів із технічного і технологічного забезпечення ЄДЕБО, створення, модернізації і супроводження її програмного забезпечення та веб-сайту з інформаційно-пошуковою системою доступу до відкритих даних, що містяться в ЄДЕБО; структурну систематизацію даних, що містяться в ЄДЕБО, відповідно до державних та/або галузевих класифікаторів; взаємодію ЄДЕБО з іншими автоматизованими системами, інформаційними ресурсами та державними реєстрами у випадках та у порядку, визначених законодавством; оброблення, ведення обліку та зберігання в ЄДЕБО замовлень, поданих суб`єктами освітньої діяльності в електронній формі, на формування інформації, що відтворюється в документах про освіту, студентських (учнівських) квитках державного зразка, в порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; оброблення в ЄДЕБО інформації про прийом, відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої та освіти дорослих, в тому числі післядипломної освіти; внесення та верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначена відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО; виконання інших заходів із забезпечення функціонування ЄДЕБО у порядку та обсягах, передбачених відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО.
Таким чином, саме Міністерство освіти і науки України та Технічний адміністратор Єдиної державної електронної бази з питань освіти - Державне підприємство «ІНФОРЕСУРС» мають повноваження щодо внесення змін до ЄДЕБО про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» щодо позивача.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 29 жовтня 2025 року у справі № 200/5372/24
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
3. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
4. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
5. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
6. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
7. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Отже, у частині дев`ятій статті 139 КАС України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 КАС України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, на підтвердження заявлених вимог щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 20000,00 гривень представником позивача надані наступні документи: договір № 30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом від 30.09.2025 року, рахунок-фактура № 30/09/25 від 30.09.2025 року, опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. станом на 06.10.2025 року, платіжну інструкцію № Х5Н6-9246-0ЕВ3-051Е від 03.10.2025 року на суму 20968,96 гривень.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Тарасенко Дар`єю Юріївною 30.09.2025 року укладено договір №30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом.
Відповідно до п. 1.1. Договору № 30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом, Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги Клієнту з питань представництва та захисту прав та законних інтересів Клієнта включно, але не виключно під час провадження та розгляду будь-яких справ, що стосуються прав та законних інтересів Клієнта.
Пунктом 2.1 Договору № 30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом встановлено, що сторони домовилися, що правова допомога на виконання цього Договору надається за ціною, визначеною у Додатках до цього Договору. Допустимим є погодження розміру гонорару в усній формі – в такому випадку розмір гонорару зазначається в рахунку на оплату, а Клієнт оплатою цього рахунку свідчить про свою згоду із таким розміром гонорару.
Згідно додатку № 1 до Договору № 30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом від 30.09.2025 року, сторони погодили, що гонорар Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції становить 20000,00 гривень. Гонорар має бути сплачений протягом 5 днів з дня підписання додатку.
30.09.2025 року адвокатом Тарасенко Д.Ю. складено рахунок-фактуру №30/09/25 на суму 20968,96 гривень. У рахунку-фактурі № 30/09/25 зазначено, що оплата послуг адвоката згідно Договору № 30/09/25-1 про надання правової допомоги адвокатом від 30.09.2025 року та Додатку № 1 до Договору складає – 20000,00 гривень і компенсація витрат адвоката на судовий збір становить – 968,96 гривень.
Відповідно до опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. станом на 06.10.2025 року, убачається, що адвокатом надано Горбенку М.В. послуги зі складання позовної заяви, в тому числі: - аналіз наявних у позивача документів – 0,5 год; - аналіз законодавства з відповідних питань – 1 год; - аналіз судової практики з відповідних питань – 1,5 год; - написання безпосередньо тексту позовної заяви – 1 год.
Факт оплати наданих послуг на підставі рахунка-фактури № 30/09/25, підтверджується платіжною інструкцією № Х5Н6-9246-0ЕВ3-051Е від 03.10.2025 року на суму 20968,96 гривень.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлена позивачем до стягнення сума 20000 гривень, є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг адвокатом, а тому дійшов висновку про те, що достатньою та співмірною сумою витрат на професійну правничу допомогу є 10000,00 гривень.
При визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції також було враховано, що ця справа є справою незначної складності, яка була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).
Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено обсяг робіт (наданих послуг) та понесення позивачем витрат, пов`язаних з виконанням таких робіт (наданих послуг), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 10000,00 гривень. Такий розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета задоволеного позову.
Колегія суддів також зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення суми витрат на правову допомогу.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
21.01.2026 від представника позивача надійшла заява про стягнення з відповідача понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати, що складають з витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн.
На підтвердження понесених витрат надано до суду: Додаток № 2 до договору № 30/09/25-1 про надання правової допомоги вид 30.09.2025; Опис наданих адвокатом послуг; Рахунок-фактура.
Судом встановлено, що між адвокатом Тарасенко Д. Ю. та ОСОБА_1 було укладено договір № 30/09/25-1 про надання правової допомоги від 30.09.2025, а також «21» січня 2026 року підписано Додаток № 2 до договору, згідно якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги Міністерства освіти і науки України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 200/7702/25.
Сторони погодили, що Гонорар Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції становить 10 000 (десять тисяч) грн. Гонорар має бути сплачений протягом 15 днів з дня підписання додатку.
21.01.2026 року адвокатом Тарасенко Д.Ю. складено рахунок-фактуру №21/01/26 на суму 10000 гривень, у якому зазначено - оплата послуг адвоката згідно Додатку№2 до Договору№ 30/09/25-1 про надання правової допомоги.
Відповідно до опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. станом на 21.01.26, адвокатом було надано ОСОБА_1 послуги : Ознайомлення з апеляційною скаргою МОН, підготовка та подача до суду відзиву на апеляційну скаргу, кількість витраченого часу 3 год.
Як вже було зазначено вище, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа - відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого частково дублює зміст позову, за підготовку якого судом першої інстанцій стягнуто з відповідача відповідне відшкодування, а тому заявлений представником позивача розмір судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню до 2 000,00 гривень.
Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року по справі №200/7702/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року по справі №200/7702/25 - залишити без змін.
Стягнути з Міністерства освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правову (правничу) допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко