Справа № 161/22283/24 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/476/26  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Прядун Ю. В.,
з участю:
представника позивача адвоката Войціховського А. В.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Булат Ю. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Наталія Анатоліївна, про визнання договорів недійсними та витребування майна за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_2 в грудні 2024 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А., про визнання договорів недійсними та витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.12.2020 він придбав в особисту приватну власність квартиру загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки з 2005 року він фактично проживає в США, то ним періодично видавалися генеральні доручення на представництво його інтересів, зокрема, батькові ОСОБА_5 , який помер у 2021 році. З середини 2018 року він підтримував із ОСОБА_1 стосунки, під час яких ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . Зважаючи на хороші стосунки і наявність спільної дитини, наступні довіреності на представництво своїх інтересів він видав ОСОБА_1 . З початку січня 2023 року відносини з ОСОБА_1 у нього розладилися, остання не надавала можливості бачитися та спілкуватися із сином та обмежила будь-які контакти. В листопаді 2024 року йому стало відомо, що 09.01.2024 ОСОБА_1 без його згоди заволоділа належною йому квартирою, а саме: укладенням двох завідомо фіктивних договорів, які були укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_1 , як його представника, та її братом ОСОБА_3 , зокрема, за три дні до закінчення терміну довіреності. Так, 09.01.2024 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 фіктивний договір купівлі-продажу, за яким останній набув права власності на спірну квартиру. Проте, того ж дня, через 40 хвилин був укладений інший договір, за яким ОСОБА_3 подарував зазначену квартиру ОСОБА_1 . При цьому, він, як власник квартири, жодної згоди на продаж квартири не давав, її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів. Просить визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири серії та номер 62 від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 від його імені та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; визнати недійсним договір дарування серії та номер 64 від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на свою користь спірну квартиру, а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Позивач ОСОБА_2 через представника адвоката Войціховського А.В. подав апеляційну скаргу на вказане рішення в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 . Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_2 жодної згоди та будь-якого волевиявлення на продаж квартири не давав, її продажу як такого не відбулося, а відбулося привласнення квартири ОСОБА_1 шляхом укладення фіктивних договорів внаслідок її зловмисної домовленості як його «представника» та її братом ОСОБА_3 . Довіреність позивачем видавалась ОСОБА_1 не для конкретного вчинення тієї чи іншої дії, а видавалась про всяк випадок на той випадок, якщо у вчиненні будь-яких дій від імені позивача виникне необхідність, тому доручення видавалося максимально обширно як його батькові до його захворювання, так і надалі ОСОБА_1 . Доручення, які видавалися позивачем батькові до його захворювання, так і надалі ОСОБА_1 були ідентичними, що черговий раз підтверджує відсутність наміру в ОСОБА_2 відчужувати належне йому нерухоме майно.
У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_8 , кожен зокрема, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважають, що оспорювані позивачем договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства і підстави для визнання їх недійсними відсутні. 
Постановою Волинського апеляційного суду від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Войціховського А. В. задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 62. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Апеляційний суд мотивував своє рішення наявністю зловмисної домовленості ОСОБА_1 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2 , з іншою особою - її рідним братом ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу належної позивачу ОСОБА_2 квартири для переслідування власних інтересів усупереч інтересам ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року касаційну скаргу адвоката Булат Ю. В. як представника ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не врахував, що укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник (родич покупця) саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця). Доказів на підтвердження того, що саме на момент укладення спірного правочину існували обставини зловмисної домовленості у представника позивача – ОСОБА_1 та у ОСОБА_3 , чи того, що у відповідачів не було реального наміру укласти і виконати спірний правочин, немає. Позивач не довів і не надав беззаперечних доказів, які вказують на зловмисну домовленість між відповідачами, а отже, підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним з цих підстав немає. Разом із тим, зі змісту позовної заяви слідує, що позивач обґрунтовував позовні вимоги також тим, що представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у свої інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є (стаття 238 ЦК України), а також, що укладений договір між відповідачами є фіктивним (стаття 234 ЦК України). Однак апеляційний суд, задовольняючи позов з підстав зловмисної домовленості між відповідачами, не надав належної правової оцінки іншим самостійним підставам позову, та не перевірив законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо цих підстав, а саме визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 238 ЦК України, та твердження про фіктивність правочину відповідно до статті 234 ЦК України.
Представник позивача адвокат Войціховський А. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав.
Представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Булат Ю. В. апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення.
Відповідач ОСОБА_3 через представника адвоката Біцулову А. А. подав заяву про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката Біцулової А. А. Просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи, їх представник в суд апеляційної інстанції не з`явлись.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_2 звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що він, як власник спірної квартири, жодної згоди на її продаж не давав, тому її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів, які підлягають визнанню недійсними, а квартиру належить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 на його користь. Остання не повідомила про те, що уклала від його імені правочин щодо продажу належної йому на праві власності квартири, жодних коштів від її продажу передано не було. При цьому договір купівлі-продажу був укладений на користь близького родича особи, що діяла нібито від його імені. Підставами позову були ст.ст. 232, 238, 234 ЦК України. 
Відмовляючи у позові ОСОБА_2 у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 діяла всупереч його волі як довірителя або не в його інтересах. Оскільки відповідач ОСОБА_3 прибав квартиру за договором купівлі-продажу, який повністю відповідає вимогам законодавства, сплатив кошти за квартиру в повному обсязі, належним чином зареєстрував право власності на дане житло і відповідно мав право розпоряджатися вказаною нерухомістю на власний розсуд, тому суд вважав, що підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу і дарування спірної квартири, а також її витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача відсутні.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2020 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1395, належить на праві власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
09 січня 2024 року між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності від 12 січня 2021 року діяла відповідач ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_3 набув право власності на нерухоме майно.
На підставі договору дарування квартири від 09 січня 2024 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за № 64, ОСОБА_1 набула право власності на зазначену квартиру.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).
Укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник (родич покупця) саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця). Доказів цього матеріали справи не містять.
У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у цій справі зроблено висновок, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав зловмисної домовленості представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 з іншою стороною – ОСОБА_3 (ст. 232 ЦК України) немає.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.
Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційним судом встановлено, що 12 січня 2021 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність та на день укладення 09 січня 2024 року спірного договору купівлі-продажу довіреність була діючою, скасована не була, позивачем не оспорювалася у встановленому законом порядку та судом недійсною не визнавалась. Цією довіреністю ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 бути його представником з усіма повноваженнями з ряду питань серед яких: розпорядження, придбання на його ім`я, відчуження (купівля-продаж, міна), здача в найм (оренду), управління, прийняття в дар, застави (іпотеки) належного йому на праві приватної власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, одержання належного йому майна, включаючи грошові кошти. Довіреність передбачає вчинення для ОСОБА_2 або у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві власності будь-якого нерухомого чи рухомого майна.
Надалі на підставі цієї довіреності ОСОБА_1 , як уповноважений представник ОСОБА_2 , 09 січня 2024 року уклала з відповідачем ОСОБА_3 , який є її рідним братом, договір купівлі-продажу належної позивачу на праві власності квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Грошові кошти за придбання даної нерухомості ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 до підписання договору купівлі-продажу згідно з п. 2.2. і на підставі цього договору право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 . Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 не повідомила позивача про те, що уклала від його імені правочин щодо продажу належної йому на праві власності квартири та жодних коштів від її продажу йому не передала. Отже, дії представника ОСОБА_1 по укладенню спірного договору не відповідали волі довірителя ОСОБА_2 . 
Позивач довів, що внаслідок вчинення цього договору порушені його права та інтереси.
Зазначене свідчить про те, що дії ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності ОСОБА_2 , не були направлені на вчинення дій для ОСОБА_2 або у його інтересах, тобто ОСОБА_1 при укладенні договору діяла в своїх інтересах.
Не були вчинені жодні дії по здійсненню договору купівлі-продажу, він не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а свідчить про намір представника довірителя та покупця приховати справжні наміри – здійснити за ОСОБА_3 державну реєстрацію права власності на спірну квартиру (перехід права власності) і перереєструвати її на ОСОБА_1 
09 січня 2024 року, приблизно через 40 хв. після укладення згаданого вище договору купівлі-продажу, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування зазначеної квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_3 безоплатно відчужив спірну квартиру ОСОБА_1 , внаслідок чого остання набула право власності на неї.
ОСОБА_3 , який приблизно через 40 хв. після укладення згаданого вище договору купівлі-продажу, уклав договір дарування не вступив у володіння квартирою після укладення договору купівлі-продажу.
Договір дарування квартири відповідає критеріям фіктивності його укладання, оскільки наявна вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору.
Оскільки є підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, то відповідно і наступний договір дарування квартири є недійсним.
Апеляційний суд у цьому випадку виходить з принципу диспозитивності, і заявлена вимога про визнання недійсним договору дарування може бути задоволена.
На підставі викладеного, враховуючи, що продаж спірної квартири ОСОБА_1 здійснила у своїх особистих інтересах, ОСОБА_3 не вступив у володіння квартирою, тому суд апеляційної інстанції у складі колегії суддів вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року та договір дарування квартири від 09 січня 2024 року, підлягають визнанню недійсним з наведених підстав. Встановивши, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири 09 січня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 62, подарував спірну квартиру ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що наявні підстави для її витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . У зв`язку з наведеним позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.
За ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення про задоволення позову, то стягненню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає сплачений позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги у цій справі судовий збір у розмірі 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдеся шість гривень) по 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень) з кожного з відповідачів.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 62.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 64.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдеся шість гривень) по 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень) з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий - суддя 
Судді