ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/405/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 697/1414/25 Категорія: 310000000  	Деревенський І.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року 

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.,

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи: 

заявник – представник ОСОБА_1 – адвокат Хорошун Оксана Володимирівна;

заінтересована особа – Міністерство оборони України;

особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Хорошун Оксана Володимирівна;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хорошун Оксани Володимирівни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України про встановлення факту перебування повнолітньої доньки на утриманні,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Хорошун О.В. звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування повнолітньої дитини на утриманні батька, заінтересована особа: Міністерство оборони України.
Заява обґрунтована тим, що заявниця є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Мати заявниці померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли заявниці було 14 років, тому остання залишилась на утриманні свого батька ОСОБА_2 та проживала з ним без реєстрації по АДРЕСА_1 .
Представник заявниці зазначає, що з 01.09.2015 до 23.06.2018 заявниця навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова. 01.09.2021 заявниця вступила на навчання до Державного навчального закладу «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» з денною формою навчання по спеціальності «Кухар; кондитер» з 3,5 річним терміном навчання. Навчалася з 01.09.2021 по 14.02.2025.
У зв`язку з запровадженням 24.02.2022 в Україні воєнного стану, батько заявниці ОСОБА_2 був мобілізований 21.06.2022 до лав Збройних Сил України. Військову службу проходив у в/ч НОМЕР_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Ямпіль Донецької області солдат ОСОБА_2 загинув.
На момент загибелі батька ОСОБА_2 , заявниця знаходилася на утриманні у останнього, оскільки була студентом Державного навчального закладу «Корсунь- Шевченківський професійний ліцей» з 01.09.2021 до 14.02.2025.
Представник заявниці зазначає, що батько надавав їй матеріальну допомогу шляхом надання готівки та переказу коштів на її банківську картку, з якої вона купувала продукти харчування, одяг, канцелярські приладдя, зошити, необхідні для навчання, оскільки власних доходів вона не мала.
Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум заявниці було повернуто на доопрацювання документи для призначення одноразової грошової допомоги як доньці загиблого ОСОБА_2 , з метою надання документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні на дату загибелі, а саме судового рішення.
Заявниця в особі свого представника зазначає, що сім`я кожного військового, який загинув, захищаючи Батьківщину під час повномасштабної війни, має право отримати компенсацію одноразову грошову допомогу. Тому для подальшого оформлення допомоги внаслідок смерті військовослужбовця ОСОБА_2 необхідно встановити факт перебування на його утриманні доньки ОСОБА_1 .
Також представник заявниці стверджує, що між заявницею та Міністерством оборони України не має спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки зацікавлена особа не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. У разі відсутності відмови у призначенні та виплаті заявнику одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця та відповідно спору про таке право, то суд повинен розглянути заяву про встановлення юридичного факту віднесення заявника до кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця за правилами цивільного судочинства в окремому провадженні, оскільки за законом встановлення такого факту породжує юридичні наслідки; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати такий документ, що посвідчує даний факт; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2025 у задоволенні заяви відмовлено.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що на момент загибелі батька заявниця була повнолітньою та працездатною. Жодних доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, що мають право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суду не надано. Відсутні також належні докази того, що допомога, яку вона отримувала від батька, була для неї єдиним або основним джерелом засобів існування, а не додатковою підтримкою.
Сам факт надання окремих грошових сум не є достатнім підтвердженням того, що військовослужбовець протягом життя взяв на себе обов`язок утримувати заявницю та забезпечував її основні потреби. Утримання має передбачати систематичність і сталість наданої допомоги, а також те, що ця допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування для особи, яка претендує на статус утриманця.
Крім того, судом встановлено, що заявниця з моменту повномасштабного вторгнення рф в Україну виїхала за кордон, де перебуває і на даний момент.
Не погодившись з рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2025, представник ОСОБА_1 – адвокат Хорошун О.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву про встановлення факту задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що факт перебування ОСОБА_1 на утриманні свого батька ОСОБА_2 підтверджується тим, що заявниця на момент загибелі свого батька хоч і була повнолітньою, але перебувала на його утриманні, оскільки була студенткою ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей», власних доходів не мала, її єдиним членом сім`ї був її батько, а тому допомоги від інших осіб не мала.
12.01.2026 до Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення,з огляду на таке.
Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 29.01.1998, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 61).
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 07.08.2012 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати заявниці ОСОБА_3 (а.с. 64).
Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Степанецької сільської ради Канівського району Черкаської області №239 від 30.06.2015, вбачається, що ОСОБА_1 , 1998 р.н., дійсно без реєстрації проживає у будинку свого батька ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а.с. 48).
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2025/005562449 від 30.04.2025, ОСОБА_1 21.01.1998, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.08.2021 (а.с. 32).
З копії академічної довідки № 75Л, виданої Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова, вбачається, що 01.09.2015 по 23.06.2018 ОСОБА_1 дійсно навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова на медичному факультеті за спеціальністю 1201 медицина (а.с. 42-45).
Відповідно до довідки, виданої Державним навчальним закладом «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» № 60 від 15.02.2024, ОСОБА_1 дійсно навчається в Державному навчальному закладі «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» з денною формою навчання по спеціальності «Кухар; кондитер» з 3,5 річним терміном навчання. Навчається з 01.09.2021 до 14.02.2025 (а.с. 46).
Повідомленням № 2/61 від 30.03.2023, виданим ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 сповіщено про те, що її батько солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконуючи бойові завдання в районі населеного пункту Ямпіль Краматорського району Донецької області, отримав поранення не сумісні з життям (а.с. 59).
З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 31.03.2023, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 52 років у селищі міського типу Ямпіль Краматорського району Донецької області (а.с. 63).
Відповідно до копії відповіді № 1021/8/5/3975 від 17.04.2025, наданої ІНФОРМАЦІЯ_7 на запит адвоката Хорошун О.В. як представнику ОСОБА_1 , рішенням комісії Міністерства оборони України (протокол № 30/д від 11.10.2024) заява та документи ОСОБА_1 повернуті на доопрацювання у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують перебування на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 (а.с. 33).
З копії витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.10.2024 № 30/д вбачається, що документи заявниці повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі), що дають право на отримання одноразової грошової допомоги (а.с. 34-35).
Згідно з відомостями з довідок форми ОК-5 та форми ОК-7, вбачається, що ОСОБА_1 з четвертого кварталу 2021 року не отримує дохід (а.с. 18-21).
З виписки про рух коштів по картці від 22.05.2025 № НОМЕР_5 (рахунок НОМЕР_6 ), вбачається, що ОСОБА_4 перераховував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти, зокрема, 21.01.2023 у сумі 25000 грн та 21.01.2023 у сумі 25000 грн (а.с. 57-58).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України не є вичерпним.
Встановлення факту перебування заявниці на утриманні батька, який загинув, має для заявниці юридичне значення і потрібне для отримання нею одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування дочки на утриманні свого батька, який загинув при виконанні обов`язків військової служби.
За змістом частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також – Закон № 2011-XII) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакціїї, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_2 ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
У цій же нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі також – Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_2 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої статті 30 Закону № 2262-ХІІ).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ).
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що заявниця є дочкою загиблого військовослужбовця, однак на момент його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_8 була повнолітньою особою. Матеріали справи не містять доказів того, що заявниця є особою з інвалідністю, інвалідність якої настала до досягнення нею 18-річного віку.
Отже, судом першої інстанції правомірно зазначено, що заявниця не належить до кола непрацездатних членів сім`ї, які відповідно до вимог Закону можуть бути визнані утриманцями померлого годувальника.
Посилання заявниці на те, що на момент загибелі батька вона здобувала освіту в закладі професійної освіти, саме по собі не свідчить про її перебування на утриманні померлого. 
Так, відповідно до положень СК України, зокрема ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
Оскільки заявниця на момент загибелі батька вже досягла зазначеного віку, відтак законодавством не передбачався обов`язок останнього щодо її утримання.
Крім того, надані до матеріалів справи докази перерахуванням померлим батьком грошових коштів на користь заявниці свідчить лише про надання окремої матеріальної допомоги, яка, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, носила епізодичний характер. Сам по собі факт надання такої допомоги повнолітній працездатній особі не може свідчити про перебування її на утриманні у розумінні наведених норм права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність правових підстав для встановлення факту перебування заявниці на утриманні загиблого батька.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містять посилань на обставини, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу заявниці на таке.
Держава має забезпечити рівні та справедливі соціально-правові гарантії для усіх членів сімей військовослужбовців, що загинули (померли) через виконання ними обов`язків військової служби.
За своєю природою одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця має компенсаторний характер, яка спрямована матеріально підтримати, наскільки це можливо, членів сім`ї (батьків, дітей, дружину) та утриманців загиблого військовослужбовця після втрати близької людини (годувальника), а тому виключення із кола осіб, які мають право на отримання допомоги, дитини військовослужбовця з підстав дати її народження не відповідає змісту і меті закону.
Законодавець удосконалив правове регулювання спірних правовідносин, розширивши перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, шляхом внесення 29.03.2024 змін до статті 16-1 Закону №2011-XII, яким до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону віднесли також і повнолітніх дітей загиблого військовослужбовця.
Відповідно до частини першої статті 58 Основного Закону України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В абзаці другому пункту 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Водночас приписи частини першої статті 58 Конституції України містять виняток з принципу незворотності дії закону в часі - вимогу зворотної дії в часі (lex retro agit in mitius), якщо нормативно-правовий акт скасовує або пом`якшує відповідальність особи, його застосовують до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності.
Своє розуміння зворотної дії закону в часі Конституційний Суд України виклав у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, зазначивши, що «положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб»; «але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті» (абзаци третій, четвертий пункту 3 мотивувальної частини) (абзаци перший і другий пункту 6.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №12-р(ІІ)/2024 (справа щодо конституційних гарантій прав фізичних осіб-підприємців)).
Так, у пункті 90 постанови від 23.07.2024 у справі № 280/3308/23 Верховний Суд, розглядаючи правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги, встановленої Постановою № 168, сформував правовий висновок, що дія нормативно-правових актів у часі є, як правило, перспективною, тобто розрахованою на поведінку суб`єктів права, що виникає після набрання чинності актом. Проте, у деяких випадках нормативно-правові акти можуть мати зворотну (так звану ретроспективну) дію у часі, тобто поширюватись в цілому або в певній частині на відносини, що виникли до набрання ним чинності.
У вказаній вище постанові Верховний Суд констатував, що «правовідносини щодо призначення ОГД починаються саме з дати звернення особи з відповідною заявою про призначення їй ОГД і тривають до моменту прийняття рішення про призначення ОГД уповноваженим органом, а саме Комісією».
Лише у разі якщо на момент прийняття суб`єктом владних повноважень у межах визначених законодавством строків рішення про призначення ОГД у законодавстві запроваджено нове правове регулювання цих правовідносин, відмінне від того, яке існувало на момент звернення особи із відповідною заявою, вказаний суб`єкт не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке вже є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками. З огляду на це, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний застосовувати виключно те правове регулювання, яке чинне на момент прийняття ним рішення, за винятком випадків, коли він діє за межами визначених законодавством строків (у такому випадку застосовується законодавство у редакції станом на останній день можливого прийняття рішення), або нове законодавче регулювання передбачає особливості порядку застосування в часі нових норм права. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хорошун Оксани Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України про встановлення факту перебування повнолітньої доньки на утриманні, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Судді:     Ю.В. Сіренко
О.М. Новіков
Т.Л. Фетісова