Справа № 344/1785/26 
Провадження № 2/344/3165/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ЗАОЧНЕ
20 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Польської М.В.,
секретаря судового засідання Соляник Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, - 
В С Т А Н О В И В: 
Позивач ОСОБА_1 звернувся в січні 2026 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення за період з 01.03.2020року по 31.12.2025 року в порядку ч.2 ст.625 ЦК України: 3 % річних у сумі 46 173,66 грн. та інфляційних втрат у сумі 230 905,20 грн. за невиконання відповідачем обов`язку сплати, стягнутої судовим рішенням суми в розмірі 268 743,97 грн., а також стягнути судові витрати.
Позов обґрунтував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2014 року у справі №344/11259/14-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 122 245,60 грн., а за рішенням від 19.02.2020 року у сумі 146 498,37 грн., що складає загальну заборгованість 268743,97 грн., яку боржник не сплатив на даний час, незважаючи на наявні виконавчі провадження щодо цього. З врахуванням норм ч.2 ст.625 ЦК України стягнення за період з 01.03.2020 року по 31.12.2025 року складатиме за вимогою – 277 078,86 грн.
Позивач в режимі відеоконференцзвязку позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечив.
Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, повідомлявся про судові засідання належно за підтвердженої адресою реєстрації, в т.ч. через сайт судової влади, а тому суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи за відсутності відповідача.
З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2014 року у справі №344/11259/14-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики у сумі 117 245,60 грн. та моральної шкоди 5000 грн. (а.с.7-8), видано два виконавчих листи.
За рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.02.2020 року у справі №344/22295/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрати за період з листопада 2014 року по грудень місяць включно 2018 року у загальній сумі 146 498,37 грн., виходячи із наявної суми заборгованості 117 245,60 грн. (а.с.9-10). 
Обґрунтовуючи вимоги позивач вважає, що загальна заборгованість відповідача за двома судовими рішеннями суду становить 263 743,97 грн. (117 245.60+146 498.37), яку боржник не сплатив на даний час, а отже на дану суму ним нараховані інфляційні втрати та 3% річних з врахуванням норм ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.03.2020 року по 31.12.2025 року, що складатиме за позовною вимогою – 277 078,86 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2015 року було відкрито (зведене) виконавче провадження на виконання рішення суду від 24.10.2014 року у справі №344/11259/14-ц, виконавчий документ повернуто стягувачу 03.12.2021 року.
15.05.2020 року було відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду від 19.02.2020 року у справі №344/22295/19, а 03.12.2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу 03.12.2021 року.
28.12.2021 року стягувач повторно подав заяви до органу ДВС і відкрито зведені виконавчі провадження, проводяться відповідні дії, в т.ч. за поданням державного виконавця ухвалою суду від 25.09.2025 року обмежено боржника у праві виїзду за межі України.
Окрім того, з 07.12.2023 року відкрите кримінальне провадження стосовно невиконання судових рішень боржником.
Зобов`язанням ж, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти повинні керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими (висновок міститься у п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17).
За ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора при цьому згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
У п. 43 постанови від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, у п. 7.53 постанови від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що інфляційні втрати та 3% річні нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, а тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
3% річних — це визначена законом плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Отже, позивач був вправі пред`явити вимогу до відповідача про сплату основного боргу за розпискою та моральної шкоди на підставі ухваленого рішення суду, і у разі невиконання такої вимоги чи добровільно, чи через органи ДВС у боржника настає відповідальність за прострочення грошового зобов`язання та відповідно щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення сплати основного боргу у сумі, яку використовує саме позивач - 117 245,60 грн.. 
Разом з тим, на суму стягнутого боргу 146 498,37 грн., яку складають нараховані вже судом 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за договором позики за рішенням суду від 19.02.2020 року, повторне нарахування боргу за ч.2 ст.625 ЦК України (3% річних та інфляційні втрати) на нараховані вже 3% річних та інфляційні втрати за попередній період з листопада 2014 року по грудень 2018 року, є неправомірною вимогою позивача та не може включатись по даній цивільній справі у суму, з якої вони нараховуються. 
Звідси, суд вважає поданий розрахунок позивача виходячи з суми заборгованості 268 743,97 грн. (117 245,60+146 498,37) невірним, та самостійно перевіряючи вимогу, проводить нарахування за ч.2 ст.625 ЦК, враховуючи суму заборгованості - 117 245,60 грн..
Окрім того, позивачем невірно застосовано період нарахування.
За загальним правилом, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Важливі зміни щодо регулювання позовної давності були запроваджені законодавством, що враховує надзвичайні обставини періоду карантину та воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 роз`яснила темпоральні межі цього регулювання. Якщо позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було: спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року; надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року; 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану.
Закон України від 14 травня 2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану. Закон набрав чинності 4 вересня 2025 року, тобто з цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг, що безпосередньо впливає на можливість стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України.
Для кредитних і позикових відносин Закон має значення щодо стягнення сум, нарахованих до 24 лютого 2022 року, оскільки за період з цієї дати діє мораторій на нарахування 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції.
Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2024 року у справі №206/2984/23 розглядав конкретний випадок багаторічної затримки виконання грошового зобов`язання. Суд підтвердив, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення. Суд наголосив на триваючому характері правопорушення та встановив, що право на позов виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Практичні наслідки цього рішення для кредиторів полягають у можливості стягувати 3% річних та інфляційні втрати за весь період прострочення без обмеження останніми трьома роками за умови дотримання вимог щодо спливу позовної давності,а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Законодавець запровадив захист для позичальників у кредитних і позикових відносинах через встановлення спеціального мораторію.
У п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки, штрафу чи пені за такий період прострочення. Темпоральні межі мораторію: дія мораторію розпочинається з 24 лютого 2022 року (дата введення воєнного стану) та триває протягом періоду дії воєнного стану плюс 30 днів після його припинення або скасування.
Тому період за який підлягає стягнення нарахованих 3% річних застосовується саме з 01.01.2020 року (за позовною вимогою визначену позивачем) по 24.02.2022 року.
Так, за вказаний період, враховуючи суму заборгованості в розмірі 117 245,60 грн., нарахування 3% річних складатиме 6 986,73 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і вимога в цій частині є частково обґрунтована.
Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 230 905,20 грн., то дані позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення за безпідставністю.
Так, за вимогами ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення"» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 чітко зазначив, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Згідно копії долученої розписки від 28.06.2005 року , тобто договору позики укладеного між сторонами, позика становила 8 000 доларів США для використання їх у підприємницькій діяльності, це ж також встановлено і судовим рішенням від 24.10.2014 року про стягнення грошової валюти – гривні, яка в доларовому еквіваленті складає 10 064 долари США (8000 доларів США та нараховані судом 3% річних за період з січня 2006 року по липень 2014 року). Отже, прострочення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем було у доларах.
Враховуючи наведене суд прийшов до ствердного висновку, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом самої іноземної валюти (таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).
За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково.
За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.
За нормою ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що ціна позову становила б 270 078,86 грн., судовий збір мав би розраховуватись у розмірі 1% від ціни позову, що становить 2 770,79 грн., однак позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», так як є особою з інвалідністю ІІ групи, що стверджується довідкою Сер АТ №004583авд 17.02.2009 року (а.с.4), а вимоги позову задоволені частково (2,52%).
На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 69,82 грн..
На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 527,1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265, 280-282 ЦПК України, - 
В И Р І Ш И В :
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , нараховані 3% річних за період з 01.01.2020 року по 24.02.2022 року в сумі 6 986,73 грн. (шість тисяч дев`ятсот вісімдесят шість гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 в користь держави (з зарахуванням на рахунок: UA 908999980313111256000026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 69,82 грн. (шістдесят дев`ять гривень 82 копійок).
В задоволенні решта позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано- Франківської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 22 квітня 2026 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА