ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року
м. Харків
справа № 646/13070/24
провадження № 22-ц/818/772/26
провадження № 22-ц/818/1354/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2025 року та ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , на додаткове рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2025 року в складі судді Клімової С.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позовна заява мотивована тим, що 02.09.2017 року між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають спільну дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначила, що за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані вона та малолітня дочка, право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем. Вказана квартира фактично експлуатується сторонами, з квітня 2019 року в ній розпочато внутрішні оздоблювальні роботи та з 18 липня 2019 року по 03 серпня 2024 року сторони спільно в ній проживали, за спільні кошти придбали всі необхідні меблі та побутову техніку. 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року у справі № 646/8544/23 шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати у вказаній квартирі.
Посилалася на те, що у зв`язку з систематичними сварками між сторонами та домашнім насильством з боку відповідача, вона неодноразово зверталася з заявами до поліції, відповідач систематично вчиняв дії, спрямовані на позбавлення її та спільної дочки сторін житла, а потім втілюючи намір умисно позбавити житла колишню дружину та дочку, замінив замки у квартирі, чим перешкоджає користуванню квартирою, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати ключі від всіх замків вхідних дверей.
Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та передати ключі від всіх замків вхідних дверей; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.
Додатковим рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовим рішеннями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги. ОСОБА_2 просив рішення скасувати, позов відхилити, вирішити питання щодо судових витрат. ОСОБА_1 просила додаткове рішення скасувати та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачка разом із дочкою самостійно 03.08.2024 залишила квартиру. Звернення позивачки до правоохоронних органів з підстав начебто неможливості потрапити з його вини до спільного помешкання не є беззаперечним доказом того, що замки були замінені ним, адже після цих звернень, в матеріалах справи наявні відео, якими зафіксовано її потрапляння та перебування у спірній квартирі. Дані звернення позивачки не мали наслідком порушення правоохоронними органами адміністративних проваджень відносно нього та притягнення його до відповідальності. Судом не досліджено того, чи має місце порушення прав позивачки, адже нею не надано суду пояснень з приводу того, яким чином вона потрапляла до квартири після звернення до правоохоронних органів. У позивачки наявні ключі від вхідних дверей та ним в судовому засіданні 04.04.2025 було надано дублікат ключа. Зазначив, що суд першої інстанції вирішив справу у супереч загальних засад цивільного законодавства добросовісності та справедливості, вирішив справи на користь позивачки, права якої ним не порушено, а обраний нею спосіб захисту не виконує свого основного завдання – поновлення або усунення порушених прав. Вказав, що витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції становлять 10 000,00 грн.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що нею заявлено в позовній заяві витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, надалі судом було ухвалено рішення на її користь, внаслідок чого її представник звернувся з заявою про ухвалення додаткового рішення, яким просив вирішити питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, до заяви додав необхідні докази. Розмір адвокатського гонорару є фіксованим та справа перебувала на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу.

12.02.2026 ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції пояснення, в яких вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. 

10.03.2026 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 через свого представника подав до суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке мотивовано тим, що представниця не може прийняти участь у судовому засіданні за сімейними обставинами. Проте, належних доказів щодо цього адвокатом не надано, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02.09.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 (а.с.9).
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року у справі № 646/8544/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.13).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2024 року № 396341611 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , 03.04.2019 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.9 зворот-10).
З письмових пояснень вбачається, що 05.02.2024 року ОСОБА_1 надала пояснення інспектору взводу № 1 роти № 2 батальйону № 4 УПП в Харківській області ДПП старшому лейтенанту поліції Тімуру Орлову, що 05.02.2024 року приблизно о 3:00 год. за адресою мешкання ОСОБА_1 прибула поліція, яка склала стосовно ОСОБА_2 заборонний припис серія АА № 429002, згідно з яким, йому заборонялося у будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 у період строком на 5 діб з 04:00 год 05.02.2024 року, що також підтверджується вказаним терміновим заборонним приписом. Коли ОСОБА_1 пішла спати, ОСОБА_2 сидів на кухні та пив. Через деякий час він зайшов до спальні, де намагався розмовляти з нею, ображав, тикав в лице середній палець, чіпав рукою за голову, чим порушував заборонний припис. Дитина у цей час спала та цих дій не спостерігала (а.с.11).
З заяви вбачається, що 30.07.2024 року ОСОБА_1 зверталася з заявою на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області полковника поліції Ігоря Зіненка, у якій просила вжити заходів щодо ОСОБА_2 , яким порушується недоторканність її приватного життя, вчиняється домашнє насильство з метою умисно позбавити її та доньку житла за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).
Згідно пояснень, наданих ОСОБА_1 на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області полковника поліції Ігоря Зіненка 30.07.2024 року, 30.07.2024 року близько 08:30 год. вона знаходилася вдома за адресою: АДРЕСА_2 , коли ОСОБА_2 без її на це згоди встановив камеру відеоспостереження у своїй спальній кімнаті, яка знімала коридор, а також прослуховуючі пристрої, що було втручанням у приватне життя ОСОБА_1 (а.с.11 зворот).
14.10.2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я начальника ВП 2 ХРУП 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції Віктора Вірьовки, якою просила вжити заходи до її колишнього чоловіка, який напередодні замінив замки у квартирі, чим перешкоджає користуванню квартирою. У заяві ОСОБА_1 зазначала, що 14.10.2024 року намагалася відкрити двері квартири за адресою: АДРЕСА_2 своїми ключами та потрапити до житла, однак зробити цього не змогла (а.с.12 зворот).
01.04.2025 ОСОБА_1 подано на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області заяву про вжиття заходів стосовно її колишнього чоловіка ОСОБА_2 котрий не пускав її до квартири де вона зареєстрована. Також ОСОБА_1 надано відповідні пояснення з приводу вказаної заяви (а.с.68-69).
19.04.2025 ОСОБА_1 подано на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області заяву про вжиття заходів стосовно її колишнього чоловіка ОСОБА_2 котрий не пускав її до квартири де вона зареєстрована (а.с.86).
Суд першої інстанції відтворив у судовому засіданні відеоматеріали, з яких вбачається, що 09.03.2025 року ОСОБА_1 вільно зайшла до квартири. 01.04.2025 року ОСОБА_1 намагається зайти в квартиру, однак не змогла ключем відкрити замки. 11.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 з дитиною заходить в квартиру. 16.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 заходить в квартиру. 19.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 не може потрапити в квартиру. 11.05.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_2 тримає в руках термометр.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року в справі Powell and Rayner v. the U. K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Відповідно до частин першої і третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
За вимогами статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав(див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 759/26865/21).
За вимогами частин другої, третьої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, однак позивачка позбавлена можливості безперешкодно користуватися житлом, оскільки відповідач здійснює перешкоди у цьому.
Колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивачки до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи апеляційної скарги у частині не доведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки відповідач перешкоджав їй у користуванні житлом, що свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .
Між тим, матеріли справи свідчать про те, що 04.04.2025 ОСОБА_2 передав ключі від вхідних дверей ОСОБА_1 , ці обставини були відомі суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач повідомила суду, що ключі від квартири, які були передані їй відповідачем 04.04.2025 підходять до замків квартири і відповідач їх більше не змінював. Однак відповідач продовжує чинити їй перешкоди у користуванні квартири, а саме зачиняється у квартирі з середини таким чином, що вона не може потрапити до житла.
Таким чином, колегія суддів зазначає про недоцільність зазначення в резолютивній частині рішення суду про зобов`язання відповідача передати позивачці ключі від всіх замків вхідних дверей спірної квартири, оскільки ці вимоги позивача були виконані на час ухвалення рішення судом першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з другого абзацу резолютивної частини рішення: «та передати ключі від всіх замків вхідних дверей».

Щодо додаткового рішення колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Індутний-Шматько С.М. на підставі договору про надання правничої допомоги від 12.11.2024, ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1222540 від 24.11.2024 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000345 від 24.05.2018.
Позовна заява ОСОБА_1 містить попередній (орієнтовний) розрахунок витрат які позивачка понесла і які очікує понести, зокрема, витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. 
Відповідно до п.1.5 договору про надання правничої допомоги від 12.11.2024 якщо інше не передбачено предметом цього договору, порядок та умови надання адвокатом правової допомоги визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», додатковими угодами, додатками до цього договору.
Пунктом 4.1 цього договору передбачено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються і здійснюються відповідно до додаткових угод, додатків до цього договору.
Відповідно до додатку протоколу погодження гонорару від 12.11.2024, укладеного ОСОБА_1 та адвокатом Індутний-Шматько С.М., сторони домовились про наступне: розмір фіксованого гонорару за виконання адвокатом п. 1.1. договору становить 15 000 грн. Правнича допомога надається адвокатом у розмірі, що не повинен перевищувати розмір фіксованого гонорару, встановленого цим пунктом. У разі відмови від договору або при його розірванні чи припиненні, сторони домовились, що фактично надана адвокатом правнича допомога розраховується відповідно до пунктів 2 та 3 цього додатку. п.2 ???Правнича допомога надається адвокатом онлайн (електронна пошта, електронний суд, всі інші можливі засоби електронного звязку), без особистої присутності адвоката у судових засіданнях та інших державних ???органах. п.3 Розмір гонорару за годину правничої допомоги адвоката у цивільних справах складає: 3.1. На стадії судового розгляду у суді першої інстанції 100 відсотків розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого на день оплати. 3.2. Копіювання або друк за дорученням клієнта будь-яких документів у кількості більше, ніж 30 аркушів, розраховується та сплачується за ставкою 0,3 відсотка розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу за кожний аркуш паперу на дату виготовлення. п.4 Додаткові умови. 4.1. Розмір будь-якого гонорару, вказаного у цьому додатку, не включає фактичні витрати, пов?язані з виконанням доручень клієнта (відрядження, добові, транспортні витрати, поштові витрати, судові збори, витрати на фахівців тощо). 4.2. Знаходження адвоката у відрядженні за межами м. Харкова тарифікується і оплачується з розрахунку повного робочого дня 8 (вісім) годин. Витрати адвоката, понесені ним у відрядженні (харчування, проживання, транспортні витрати), оплачуються клієнтом додатково. 4.3. Сума гонорару подвоюється у разі виконання адвокатом доручень клієнта у неробочий час, вихідні та святкові дні. Під робочим часом слід розуміти час з 09-00 до 18-00 хв., перерва з 13-00 до 14-00 хв. Під вихідними днями слід розуміти суботу та неділю. 4.4. Цей додаток, складений та підписаний сторонами в двох автентичних примірниках при повному розумінні його умов та термінології українською мовою.
Також матеріали справи містять прибутковий касовий ордер № б/н від 12.11.2024 про сплату ОСОБА_1 адвокату Індутний-Шматько С.М. 15000,00 грн, підстава – договір про надання правової допомоги № б/н від 12.11.2024.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також в питанні надання доказів варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 травня 2024 року у cправі № 910/1757/22.
У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Проте, ані ОСОБА_1 , ані її адвокатом Індутний-Шматько С.М. не надано належних доказів підтвердження надання правової допомоги, а саме детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо витрат з надання правової допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
З прибуткового касового ордеру № б/н від 12.11.2024 про сплату ОСОБА_1 . Індутний-Шматько С.М. 15000,00 грн, підстава – договір про надання правової допомоги № б/н від 12.11.2024, також не вбачається за який саме обсяг робіт, наданий адвокатом, здійснено оплату.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити частково.
Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2025 року – змінити, виключити з другого абзацу резолютивної частини рішення: «та передати ключі від всіх замків вхідних дверей».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова