14.04.2026 Провадження по справі № 2/940/287/26 
Справа № 940/217/26

РІШЕННЯ
Іменем України

14 квітня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що не прийняв спадщину,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 1,2738 га, кадастровий номер 3224681200:05:013:0052, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Позивачка ОСОБА_1 претендує на вказану спадщину, як спадкоємець за законом першої черги, тому 29.10.2025 звернулася до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку. 
Однак, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,2738 га, кадастровий номер 3224681200:05:013:0052, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Тетіївської міської ради від 22.10.2025 № 229, на момент смерті із спадкодавцем були зареєстровані: мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 , які прийняли спадщину фактично, по 1/2 частці кожний. 
Водночас, позивачка не погоджується з тим, що відповідач прийняв спадщину після смерті її сина, оскільки ОСОБА_3 після закінчення 9 класів школи виїхав з України на постійне проживання до російської федерації, де проживав зі своєю матір`ю, і з того часу в Україну не повертався. 
За таких обставин, позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду, оскільки не має можливості в повній мірі реалізувати своє право на спадщину.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. 
Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 23). 
Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 1,2738 га, кадастровий номер 3224681200:05:013:0052, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Позивачка ОСОБА_1 претендує на вказану спадщину, як спадкоємець за законом першої черги, оскільки є матір`ю померлого ОСОБА_4 . 
Постановою, винесеною 29.10.2025 за № 655/02-14, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори Давидова С.М. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,2738 га, кадастровий номер 3224681200:05:013:0052, після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказуючи, що згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Тетіївської міської ради від 22.10.2025 № 229, на момент смерті із спадкодавцем були зареєстровані: мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 , які прийняли спадщину фактично, по 1/2 частці кожний. 
Зазначені обставини підтверджуються копією спадкової справи № 190/2025, заведеної до майна померлого ОСОБА_4 (а. с. 21-39). 
Згідно з копією паспорта, виданого ОУФМС росії 08.08.2012, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 19.09.2009 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).
Також, у ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт тривалого не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , та повідомили, що за вказаною адресою постійно проживає лише позивачка ОСОБА_1 .
Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).
За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).
За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Водночас, у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц.
Тобто, у частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2026 року у справі № 624/93/25.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, від 26 червня 2024 року у справі №752/12045/17, від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23.
Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.
Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як позивачка ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_3 , були зареєстровані за місцем проживання спадкодавця, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .
Водночас, фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_3 було відмінним, останні він не проживав із спадкодавцем ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання, а проживає в російській федерації, зокрема з 19.09.2009 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, у встановлений частиною 1 статті 1270 ЦК України строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття після смерті ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3 не звертався. 
До того ж, спадкову справу до майна померлого ОСОБА_4 заведено на підставі заяви позивачки ОСОБА_1 .
З огляду на зазначені обставини, оскільки відповідач ОСОБА_3 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини був зареєстрований, проте не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємець, не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 33 Конституції України, статтями 15, 16, 29, 1216-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» статтями 3, 10, 12, 16, 76-80, 89, 263, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що не прийняв спадщину - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Тетієва Київської області, таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного рішення суду: 23 квітня 2026 року.

Суддя           С.В.МАНДЗЮК