ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер провадження: 22-ц/819/162/26 
Єдиний унікальний номер справи: 766/10663/25
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2026 року   м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого  Приходько Л. А.,
суддів:  Бездрабко В.О.,
Радченка С.В..,
секретар Андреєва В.В.,

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суд Херсонської області від 04 листопада 2025 року, у складі головуючого судді Кузьміної О.І., 
встановив:

У липні 2025 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 є власником приміщення, площею 280,10 кв.м, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . ПАТ «Херсонська ТЕЦ» надає відповідачу послуги з постачання теплової енергії на підставі договору №23 від 01 лютого 2022 року. У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків за договором у відповідача утворилась заборгованість в сумі 357 455,49 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судовий збір в сумі 4 290,00 грн.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 січня 2022 року по 31 березня 2025 року в розмірі 357 455, 49 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 290,00 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач надає, а відповідач отримує послуги з теплопостачання, але в порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» належним чином не оплачує спожиті послуги, порушене право позивача на отримання належної плати за надані послуги підлягає судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.
Не погоджуючись із рішенням суду, 02 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку встановленим обставинам справи, не надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, а саме тому, що АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» протиправно нарахувало та стягує з нього суми за період окупації м.Херсона, а також в подальшому стягує заборгованість після деокупації м.Херсона, хоча існує пряма заборона згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (далі - Постанова №206) (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року N 390, від 29 грудня 2023 року N 1405, від 4 червня 2025 року N 641).
З позову вбачається, що борг утворився після 01 березня 2022 року, тобто після введення воєнного стану в Україні. До 24 лютого 2022 року за ним боргів не було. 
Так, м.Херсон з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року віднесено до територій, які тимчасово окуповані російською федерацією, з 11 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року - віднесено до територій можливих бойових дій, а з 01 травня 2023 року по теперішній час – віднесено до територій активних бойових дій.
Апелянт посилається на те, що після деокупації міста Херсона, у зв`язку з небезпекою, пов`язаною з постійними обстрілами міста, він був змушений виїхати до більш безпечного місця проживання, а саме до міста Одеси. На підтвердження зазначеного посилається на відповідні докази.
02 серпня 2025 року ОСОБА_1 направив АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» лист повідомлення про те, що він покинув своє постійне місце проживання та просить не нараховувати та не стягувати плату за житлово-комунальні послуги.
Абзацем 3 пункту 1 Постанови №206 передбачена заборона на стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 роки з дати виникнення можливості бойових дій / початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій / завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії. 
Дана норма постанови КМУ №206 є чинною. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року №206 заборонено стягувати заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилась після 24 лютого 2022 року з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, де знаходиться житлове або нежитлове приміщення, будинок.
Апелянт вважає, що ним дотримано умов, визначених Постановою КМУ № 206, що дає йому право на заборону стягнення з нього заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року. При цьому положення Постанови КМУ № 206 не визначають певних строків на здійснення вказаних дій, а відтак у разі повідомлення ним про вказані обставини позивача в будь-який час з моменту утворення заборгованості до завершення бойових дій стягнення заборгованості забороняється. 
Також апелянт повідомив суд та АТ « Херсонська теплоелектроцентраль» про те, що 04 серпня 2025 року при обстрілах з лівого берега Херсонської області було зруйновано та пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій будинок АДРЕСА_1 . При обстрілі також було пошкоджено та знищено належне йому приміщення.
Крім того, посилаючись на заборону нараховувати плату за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, що передбачено постановою КМУ №206, апелянт вважає вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та за абонентське обслуговування у період з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року (період тимчасової окупації) безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач з березня по грудень 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність з виробництва теплової енергії та передавати її відповідачу, тому, на його думку, рахунки: за лютий 2022 року за спожиту теплову енергію на суму 38 249,09 грн, рахунок за березень 2022 року за спожиту теплову енергію на суму 35 323,04 грн та рахунки за лютий 2022 – листопад 2022 року (включно) за абонентське обслуговування на загальну суму 351,70 грн (35,17*10=351,70 грн.) є протиправними.
Зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні цим обставинам та зазначеній Постанові КМУ №206 не надано жодної правової оцінки, а також не враховано правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 19 травня 2025 року у справі №450/17630/24 та в постанові від 22 травня 2025 року у справі №420/15960/24, а також викладених у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №910/9680/23 та від 03 жовтня 2025 року у справі №908/1162/23.
У письмовому відзиві на скаргу представник АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення суду, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зокрема, представником позивача зазначено, що норми Постанови КМУ №206 не можуть застосовуватися до виниклих правовідносин, оскільки дана постанова стосується споживачів та/або членів їх сімей, які отримують житлово-комунальну послугу для власних потреб, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Так, із наданого до суду витягу з реєстру нерухомого майна вбачається, що відповідач є власником саме нежитлового приміщення, що розташоване у АДРЕСА_1 , опалювальною площею 280,10 кв. м., яке не призначено для проживання, а призначено для здійснення господарської діяльності. Саме слово нежитлове приміщення свідчить про те, що там не можуть проживати особи. Наразі, тільки частина 1-1 Постанови КМУ № 206 визначає винятки поширення цієї постанови тільки на юридичних осіб, а не на фізичних осіб, які мають у власності (користування) нежитлового приміщення.
Крім того, представник позивача зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України №1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово комунальних послуг», якою постановлено внести до Постанови КМУ № 206 зміни щодо заборони стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утворені після 24 лютого 2022 року, набрала чинності лише 30 грудня 2023 року. 
Оскільки постанова КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405 набрала чинності 30 грудня 2023 року, тому представник позивача вважає, що й зміни, які вносяться до Постанови КМУ №206 підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли саме з моменту набрання нею чинності. Таким чином, оскільки у період з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року, зміни, що були внесені постановою КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405, не діяли, та пункт 4 у Постанови КМУ №206 був відсутній, позивач не мав застосовувати дану норму. Крім того, у зазначений період територія Херсонської міської ради не була визначена, як тимчасово окупована, в рамках діючих в той період нормативно правових актів, а сам факт тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади (нормативно) був визнаний лише після її деокупації - Наказ Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» набрав чинності 27 грудня 2022 року. У свою чергу Постанова КМУ № 206 (в редакції Постанови № 1405 від 29 грудня 2023 року) не містить положень, які б зобов`язували надавача такої комунальної послуги як постачання теплової енергії, здійснювати перерахунки плати за надані послуги у період тимчасової окупації або її списання, у тому числі за період до набрання чинності Постановою Уряду № 1405 від 29 грудня 2023року.
Також представник позивача звертає увагу на те, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 травня 2025 року у справі №450/17630/24 та в постанові від 22 травня 2025 року у справі №420/15960/24, не можуть братися судом до уваги, оскільки 05 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи №280/5808/23, за результатами розгляду якої Велика Палата Верховного Суд може відступити від висновків Об`єднаної плати по справах № 910/9680/23 та №908/1162/23.
Підставою передачі вказаної справи є необхідність відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, щодо можливості поширення положень статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, що виникли на територіях, які були фактично окуповані, але щодо яких Кабінетом Міністрів України не приймалося окреме рішення про застосування обмежень.
У окремому клопотанні, сформованому 13 грудня 2025 року у системі «Електронний суд», представник позивача просив зупинити провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23 з вищенаведених підстав.
ОСОБА_1 заперечував проти задоволення такого клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки на даний час відсутнє рішення Великої Палати Верховного Суду щодо прийняття справи №280/5808/23 до свого розгляду, а сам факт передачі вказаної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду ще не свідчить про її прийняття до провадження, а тому відсутні підстави до зупинення провадження.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначав про неврахування позивачем, що Постанова КМУ №206 набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. При цьому в абз.3 п.1 Постанови КМУ №206 чітко зазначено, що заборона стосується стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги зі споживачів стосовно житлових та/або нежитлових приміщень, отже посилання позивача що абз.3 Постанови КМУ №206 не застосовується до нежитлових приміщень є недоречним.
Позивач не вірно тлумачить абз.3 та абз.4 п.1 Постанови КМУ №206 від 05 березня 2022 року. При цьому в абз.3 п.1 постанови №206 чітко зазначено, що заборона стосується стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги зі споживачів стосовно житлових та/або нежитлових приміщень. В Постанові КМУ №206 зазначено, що споживачі, які покинули своє місце проживання повинні надати виконавцю комунальних послуг документи, що підтверджують їх відсутність у житловому або нежитловому приміщенні і тоді не буде стягуватися заборгованість за житлово-комунальні послуги. Всі докази відсутності відповідача в м.Херсоні, ОСОБА_1 надав відповідачу, а тому вважає умови постанови №206 ним є виконані, що дає йому право на заборону стягнення з нього заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року.
При цьому зазначає, що положення Постанови КМУ № 206 не визначають певних строків на здійснення вказаних дій, а відтак у разі повідомлення ОСОБА_1 про вказані обставини позивача в будь-який час з моменту утворення заборгованості до завершення бойових дій стягнення заборгованості забороняється.
Посилання позивача про те, що оскільки постанова КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405 набрала чинності 30 грудня 2023 року, то й зміни, що вносяться до постанови КМУ №206 підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли саме з моменту набрання нею чинності (з опублікуванням в газеті «Урядовий кур`єр» 30 грудня 2023 року), відповідач вважає недоречним, оскільки зазначені обставини були дослідженні Верховним Судом у постановах від 19 травня 2025 року у справі №420/17630/24 та від 22 травня 2025 у справі №420/15960/24.
Висновок позивача про неможливість застосування положень Постанови КМУ №206 в редакції Постанови №1405, на думку ОСОБА_2 , не узгоджуються з приписами статті 58 Конституції України, оскільки такі зміни пом`якшують/скасовують відповідальність особи (людини і громадянина).
Відносно заявлено представником позивача клопотання про зупинення провадження у справі №766/10663/25 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23 колегія суддів зазначає наступне.
У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
Безпідставне зупинення провадження у справі суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 280/5808/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 280/5808/23 для відступу від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2025 року у справі №908/1162/23 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 910/9680/23, щодо можливості поширення положень статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, що виникли на територіях, які були фактично окуповані, але щодо яких Кабінетом Міністрів України не приймалося окреме рішення про застосування обмежень. 
Проте, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2026 року справу № 280/5808/23 повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, оскільки відсутні підстави розгляду цієї справи, передбачені частиною третьою статті 346 КАС України.
Таким чином, судова справа не прийнята до свого провадження Великою Палатою Верховного Суду, а тому підстави для зупинення провадження за пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України відсутні.
Представник АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» - Єрашов І.Є. приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, надавав свої пояснення, заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_1 також приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, надавав свої пояснення, наполягав на задоволенні апеляційної скарги та скасуванню рішення суду та постановлення по справі нового судового рішення з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та обов`язку боржника виконати свої зобов`язання за отримані ним послуги з теплопостачання.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №295772968 від 21 січня 2022 року ОСОБА_1 є власником вбудованих нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .
01 лютого 2022 року між сторонами був укладений договір про надання послуг з постачання теплової енергії №23, відповідно до умов якого АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» (виконавець) надає ОСОБА_1 (споживач) послуги з постачання теплової енергії, відповідно до умов якого, позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених договором. Послуги з постачання теплової енергії виконавець надає за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за централізоване опалення за період з лютого 2022 року по березень 2025 року складає 356 138,67 грн. Крім того, відповідачем не сплачено нараховану абонентську плату у розмірі 1316,82 грн. за цей же період, загальна заборгованість складає 357 455,49 грн. Відповідач добровільно виплачувати заборгованість відмовляється.
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог Постанови КМУ від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», пункту першого абзацу четвертого, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування плати за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій, та стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25 квітня 2022 року №75 (у редакції наказу Мінреінтеграції від 28.04.2022 №80) року було затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого увійшла й Херсонська міська територіальна громада (станом на квітень 2022 року).
Згідно розділу ІІ Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309 „Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією Херсонська міська територіальна громада перебувала в окупації з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Також в розділі І вказаного Наказу № 309 визначено території, на яких ведуться (велися) бойові дії, серед яких значиться Херсонська міська територіальна громада як територія, на якій ведуться бойові дії з 11 листопада 2022 року і до теперішнього часу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що існують підстави для звільнення відповідача від сплати заборгованості за теплопостачання та абонентської плати за період з березня по листопад 2022 року, яка становить: 35 323,04 грн за спожиту теплову енергію у березні 2022 року та 316,53 грн абонентської плати за період з березня по листопад 2022 року (9х35,17 грн). 
Разом з тим, ОСОБА_1 не спростував надані теплопостачальною організацією розрахунки заборгованості з надання послуг теплопостачання за лютий 2022 року, у якому не встановлено період окупації м.Херсона, де сума боргу становить 38 249,09 грн, а абонентська плата за лютий 2022 року складає 35,17грн, які підлягають стягненню з відповідача. 
Доводи апелянта стосовно того, що рахунок за лютий 2022 року також не повинен сплачуватися на підставі Постанови КМУ від 05 березня 2022 року № 206 так як він був сформований позивачем у березні 2022 року, тобто у період окупації м.Херсона, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачу сама послуга з теплопостачання надавалася позивачем у лютому місяці 2022 року, що охоплює до окупаційний період, тому заборгованість за надання послуги у такий період відповідач повинен сплатити у відповідності до норм чинного законодавства в незалежності від дати формування рахунку за надані послуги.
Посилання позивача на ту обставину, що постанова Кабінету Міністрів України №1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово комунальних послуг», якою постановлено внести до Постанови КМУ № 206 зміни щодо заборони стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утворені після 24 лютого 2022 року, набрала чинності лише 30 грудня 2023 року і тому не може застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли у 2022 році колегією суддів не береться до уваги з огляду на наступне.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, введений в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалась, та який діє на час виникнення спірних правовідносин та судового розгляду справи.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Пунктом 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, встановлено Кабінету Міністрів України, невідкладно, окрім іншого, вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
05 березня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова №206, яка набрала чинності 06 березня 2022 року.
В первинній редакції Постанови №206, пунктом 1 було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється:
нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги;
припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.
При цьому пункт 2 Постанови №206 передбачав, що постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Надалі постановою КМУ №390 від 21 квітня 2023 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206" (далі - Постанова №390) пункт 1 Постанови №206 був доповнений новим абзацом такого змісту:
«нарахування плати за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, та стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.».
Також постанова КМУ №206 була доповнена пунктом 1-1 такого змісту:
"1-1. Дія абзаців першого та третього пункту 1 цієї постанови поширюється на юридичних осіб, яким належить на праві власності або іншому речовому праві житлове та/або нежитлове приміщення, будинок, в яких розміщуються та є кінцевими споживачами комунальних послуг внутрішньо переміщені особи, у разі, коли такі юридичні особи не мають права на отримання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану.".
Постанова №390 набрала чинності 27 квітня 2023 року.
При цьому, пункт 2 Постанови №206 в частині застосування цієї постанови з 24 лютого 2022 року змін не зазнав.
Колегія суддів вважає помилковими доводи позивача про те, що оскільки Постанова № 1405 набрала чинності 30 грудня 2023 року, то й зміни, що вносяться до Постанови № 206 підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли саме з моменту набрання її чинності (з опублікуванням в газеті Урядовий кур`єр 30 грудня 2023 року).
Тобто Кабінет Міністрів України, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні", з 30 грудня 2023 року встановив тимчасову, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, заборону, нараховувати плату за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій та тимчасову, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, заборону на стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.
Отже, встановлена 30 грудня 2022 року тимчасова, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, заборона нараховувати плату за житлово-комунальні послуги стосується виключно тимчасово окупованих територій з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій.
При цьому, вказана тимчасова заборона передбачена Постановою №206, а не Постановою №1405.
Постанова №1405 є лише нормативним актом, яким вносяться зміни до нормативного акту (Постанови №206), яким тимчасово врегульовані правовідносини, які стосуються нарахування та стягнення плати за житлово-комунальні послуги на виключно тимчасово окупованих територіях з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій. Пунктом 2 Постанови №206 чітко встановлено, що така підлягає застосуванню з 24 лютого 2022 року.
Отже, Постанова №206 стосується суспільних відносин, які виникли після набрання нею чинності та тривають на дату набрання нею чинності, зокрема і змін, які внесені Постановою №1405.
За наведених обставин, апеляційний суд зазначає, що Постанова №206, в редакції Постанови №1405, має пряму дію у часі, оскільки її норми поширюються на суспільні відносини, які виникли після набрання нею чинності, а також суспільні відносини, які виникли до набрання нею чинності, але які не були врегульовані враховуючи особливості правового статусу воєнного стану, та продовжують існувати на момент набрання нею чинності.
Такими суспільними відносинами є споживання житлово-комунальних послуг на тимчасово окупованих територіях, зокрема з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій.
При цьому, застосування тимчасової заборони на нарахування оплати та її стягнення на тимчасово окупованих територіях, зокрема з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, починаючи не з 24 лютого 2022 року, а з 30 грудня 2023 року, має дискримінаційний підхід, оскільки території, які були окуповані з 24 лютого 2022 року та з 30 грудня 2023 року, мають однаковий статус, воєнний стан введений на всій території України з 24 лютого 2022 року та продовжений, як станом на 30 грудня 2023 року, так і на час прийняття оскарженого припису та розгляду справи судом.
Наведене узгоджується із тим, що пунктом 2 Постанови №206 встановлено, що Постанова застосовується саме з 24 лютого 2022 року.
Як Постанова №206, так і Постанова №1405 обумовлені необхідністю вжиття заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України, та містять норми, якими, на час дії воєнного стану, врегулюванні, зокрема, питання нарахування плати та стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу (житлово-комунальні послуги), зокрема з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих територій.
При цьому, абзац 4 пункту 1 Постанови №206 в редакції Постанови №1405, яка діє з 30 грудня 2023 року, є чітким, зрозумілим та не підлягає множинному тлумаченню: "Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування плати за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих територій України, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, та стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.".
Тобто, заборона нарахування плати за житлово-комунальні послуги та стягнення заборгованості за ці послуги, відповідно до абзац 4 пункту 1 Постанови №206 (в редакції Постанови №1405) є чинною з 30 грудня 2023 року. Але така заборона стосується тимчасово окупованих територій; періоду окупації - з дати початку по дату завершення тимчасової окупації; включення таких територій до переліку тимчасово окупованих територій України; стосується заборгованості утвореної після 24 лютого 2022 року за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у період з грудня 2022 року по травень 2025 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідач, заперечуючи про правомірність стягнення з нього заборгованості у зазначений період, посилався на заборону згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року N 390, від 29 грудня 2023 року N 1405, від 4 червня 2025 року N 641) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій / початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій / завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.
Так, абзацом 3 пункту 1 Постанови №206 передбачено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 “Про облік внутрішньо переміщених осіб” (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
На підтвердження дотримання умов для звільнення від стягнення заборгованості за теплопостачання у відповідності до Постанови №206 за період з грудня 2022 року по травень 2025 року відповідач зазначав, що після деокупації міста Херсона, у зв`язку з небезпекою, пов`язаною з постійними обстрілами міста, він був змушений виїхати до більш безпечного місця проживання, а саме до міста Одеси. На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 надав суду наступні докази:
- договір оренди житла від 25 листопада 2022 року; 
- акт прийому-передачі житла та майна від 25 листопада 2022 року; 
- акт прийому-передачі (повернення) житла та майна від 15 жовтня 2024 року;
-довідка ТОВ «Фірма «НАШ ДОМ» від 30 липня 2025 року про фактичне проживання(перебування) особи ОСОБА_1 ;
- довідка від 16 жовтня 2024 року №5105-5003490975 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 ;
- медична картка Державної Установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім..В.П.Філатова Академії медичних наук України»; 
- довідка від 16 лютого 2022 року ТОВ «Амбулаторія сімейного лікаря» лікар ОСОБА_3 ; 
- екзаменаційний листок №0045944 від 14 травня 2024 року, виданий в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова в м.Одесі; 
- консультаційний висновок спеціаліста від 14 серпня 2024 року, виданий лікарем ОСОБА_4 ; 
- довідка №408700 про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти; 
- витяг з наказу №2037-18 по Одеському національному університету ім.І.І.Мечникова від 13 вересня 2024 року про зарахування до аспірантури на денну форму ОСОБА_1 ; 
- довідка від 01 серпня 2025 року про навчання на денній формі в ОНУ ім.І.І.Мечникова.
Також, з матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2025 року ОСОБА_1 направив АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» лист-повідомлення про те, що він покинув своє постійне місце проживання та просить не нараховувати та не стягувати плату за житлово-комунальні послуги. Таке повідомлення було направлено разом з доказами на підтвердження залишення свого місця проживання, а саме: копією довідки ТОВ «Фірма «НАШ ДОМ» про фактичне проживання(перебування) особи; копією договору оренди житла; копією акту прийому передачі житла та майна; копією акту прийому-передачі (повернення) житла та майна; копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 . Вказане поштове відправлення було отримано позивачем 05 серпня 2025 року.
Тобто, як вбачається з матеріалів справи, що згідно довідки від 16 жовтня 2024 року №5105-5003490975 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідача ОСОБА_1 було взято на облік як внутрішньо переміщену особу саме з 16 жовтня 2024 року. Колегія суддів звертає увагу на те, що саме з цього часу (з моменту взяття на облік як внутрішньо переміщену особу), у відповідності до абзацу 3 пункту 1 Постанови №206, відповідач ОСОБА_1 звільняється від стягнення з нього заборгованості за послуги постачання теплової енергії до належного йому нежитлового приміщення. 
При цьому, колегією суддів враховано положення наведеного нормативно-правового акту щодо заборони стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги зі споживачів таких комунальних послуг, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або саме нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів.
Посилання представника позивача на ті обставини, що ОСОБА_1 не належить до категорії «населення» у договірних відносинах з позивачем в даній справі, в даному випадку об`єктом теплопостачання є саме нежитлове приміщення відповідача і позивачем застосовано тариф «інші споживачі» при розрахунку вартості послуг з постачання теплової енергії, а відтак, вказана заборона, встановлена Постановою КМУ №206, відноситься тільки для категорії споживачів «населення», до якої відповідач не відноситься, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг для власних потреб. Вимоги щодо встановлених споживачам тарифів в абзаці 3 пункту 1 Постанови №206 не зазначені, як не зазначено і про категорію споживачів «населення». При цьому в абзаці 3 пункту 1 Постанови №206 чітко зазначено, що заборона стосується стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги зі всіх споживачів стосовно житлових та/або нежитлових приміщень.
Абзац 3 пункту 1 Постанови №206 є чітким, зрозумілим та не підлягає множинному тлумаченню.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 покинув своє місце проживання ще в листопаді 2022 року і саме з цього часу в нього виникло право на встановлення заборони стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки першочергово, у відповідності до абзацу 3 пункту 1 Постанови №206, належним доказом на підтвердження відсутності споживача за місцем проживання є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщену особу у визначеному законом порядку. Надані відповідачем докази на підтвердження його перебування у м.Одеса з листопада 2022 року є неналежними, та такими, що не підтверджують постійну його відсутність за місцем проживання у м.Херсоні. ОСОБА_1 не був позбавлений можливості засвідчити своє інше місце проживання у встановленому законом порядку та зареєструватися як внутрішньо переміщена особа у листопаді 2022 року, чого останнім зроблено не було.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем дотримано умов, визначених Постановою КМУ № 206, щодо повідомлення 02 серпня 2025 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» про залишення свого постійного місце проживання з проханням не нараховувати та не стягувати плату за житлово-комунальні послуги. При цьому положення Постанови КМУ № 206 не визначають певних строків на здійснення вказаних дій, а відтак у разі повідомлення відповідачем про вказані обставини позивача в будь-який час з моменту утворення заборгованості до завершення бойових дій, з наданням належних доказів на підтвердження відсутності споживача за місцем проживання, стягнення заборгованості забороняється. 
На підставі наведеного, зважаючи на встановлені апеляційним судом обставини, та з урахуванням заборони, визначеної постановою КМУ № 206, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання, а саме:
- за лютий 2022 року: за спожиту теплову енергію 38 249,09 грн, абонентське обслуговування – 35,17 грн;
- за період з 01 грудня 2022 року по 01 жовтня 2024 року: за спожиту теплову енергію 184 044,41 грн (грудень 2022 року-21 467,06 грн + січень 2023 року-23 557,68 грн. + лютий 2023 року-17 489,78 грн + березень 2023 року-16 724,93 грн + грудень 2023 року-26 596,37 грн + січень 2024 року-31 555,94 грн + лютий 2024 року-29 103,41 грн + березень 2024 року-17 549,24 грн), абонентське обслуговування – 722,05 грн (35,17 грн х 6 + 34,15 грн х 7 + 29,05 грн + 30,31 грн х 8), 
а всього заборгованості – 223 050,72 грн. 
Правильність нарахування суми боргу за зазначені періоди підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі за вказані періоди оплати за теплову енергію. Відповідачем наданий АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» розрахунок заборгованості не спростований.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене судом першої інстанції рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, при подачі позовної заяви АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» сплатило судовий збір у розмірі 4 290,00 грн, а при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 5 147,36 грн.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При зверненні до суду з позовом АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 357 455,49 грн, за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість в розмірі 223 050,72 грн, тобто позовні вимоги задоволено на 62,4 %.
У зв`язку з тим, що позов підлягає задоволенню частково, то відповідно зменшенню підлягає і сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.
Отже, щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, то з ОСОБА_1 на користь АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 676,96 грн (62,4% від 4 290,00 грн) 
У зв`язку з тим, що за результатами перегляду справи колегія суддів задовольнила вимоги апеляційної скарги на 37,6 %, з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 935,41 грн (37,6% від 5 147,36 грн).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» (місцезнаходження 73028, Херсонська обл., Херсонський район, м. Херсон, Бериславське шосе, 1, код ЄДРПОУ 00131771) заборгованість за спожиту теплову енергію у загальному розмірі 223 050,72 грн, а саме: заборгованість за спожиту теплову енергію за лютий 2022 року у розмірі 38 249,09 грн; заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2022 року по 01 жовтня 2024 року у загальному розмірі 184 044,41 грн; заборгованість за абонентське обслуговування за лютий 2022 року у розмірі 35,17 грн; заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2022 року по 01 жовтня 2024 року у загальному розмірі 722,05 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» (місцезнаходження 73028, Херсонська обл., Херсонський район, м. Херсон, Бериславське шосе, 1, код ЄДРПОУ 00131771) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 676,96 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» (місцезнаходження 73028, Херсонська обл., Херсонський район, м. Херсон, Бериславське шосе, 1, код ЄДРПОУ 00131771) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 935,41 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови суду складено 16 квітня 2026 року.

Головуючий         Л.А.Приходько

Судді:          В.О.Бездрабко

С.В.Радченко