Унікальний номер справи 758/6716/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6061/2026
Головуючий у суді першої інстанції В. В. Гребенюк 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
25 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач за первісим позовом 
та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 

відповідач за первісим позовом 
та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 

відповідач за первісим позовом   ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року, постановлену у складі судді Гребенюка В. В., в примішенні Подільського районного суду міста Києва,

у с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
11.03.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна в натурі.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 прийнято зустрічний позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна в натурі до розгляду, об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання права особистої приватної власності на майно.
19.11.2025 ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, у якій вказуючи на необхідність забезпечення зустрічного позову просила суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 699468480000).
В обгрунтування заяви зазначено, що накладення арешту на спріну квартиру є необхідним для забезпечення ефективного захисту цивільних прав ОСОБА_2 , оскільки відсутність такого забезпечення може призвести до розпорядження спірною квартирою в незаконний спосіб без відома її як співвласниці, що утруднить або унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення зустрічного позову та зробить неефективним захист її прав у обраний нею спосіб.
Також вказано, що під час розгляду справи, у листопаді 2025 року ОСОБА_2 стали відомі обставини існування реальної загрози порушення її прав, а саме із публікацій Інтернет-видань з посиланням на веб-сайт Нацполіції України, що «поліція викрила організовану злочинну групу під керівництвом колишнього народного депутата , яка обдурила інвестора в нерухомість на більш ніж 20 мільйонів гривень », «….йдеться про ОСОБА_5 », «Проведено санкціоновані обшуки…», «За результатами слідчих дій чотирьом особам повідомлено про підозру за такими статтями Кримінального кодексу України: ч. 5 ст. 191 - привласнення майна в особливо великих розмірах, вчинене організованою групою; ч. 2 ст. 366 - службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки; ч. 3 ст. 209 - легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, вчинена організованою групою», «Підозри отримали: колишній народний депутат, директорка підприємства, що виступало контрагентом інвестора, та двоє пособників, які забезпечували юридичний і фінансовий супровід оборудки. Санкції інкримінованих статей передбачають до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.», «Двом із підозрюваних вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 5 мільйонів гривень. Ще двоє фігурантів перебувають за межами України - готуються документи для їх оголошення у міжнародний розшук». 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/35350/25-к від 30.07.2025 у кримінальному провадженні № 12023100000000099 від 06.02.2023, накладено арешт на майно підозрюваного, зокрема і на спірну квартиру.
Крім того, з мережі Інтернет ОСОБА_2 стало відомо про розміщення невідомими їй особами на сайті продажу нерухомості ALL star KyivRealty (Продаж будівлі в АДРЕСА_1 - ID 20666) оголошення про продаж всієї будівлі АДРЕСА_2 з приєднаними фотографіями приміщень, серед яких і спірна квартира (без ремонту).
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_2 , не врахував, що вжиття наведених заходів забезпечення позову спрямоване виключно на збереження існуючого становища та на ефективний захист порушених прав та інтересів позивача за зустрічним позовом у випадку задоволення її вимог.
ОСОБА_2 надала суду докази та належне і переконливе обґрунтування існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам і неможливості їх захисти в майбутньому без забезпечення позову. Законом не встановлений перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Посилання суду в ухвалі на норми статей 170, 209 КПК України є намаганням забезпечити виконання судового рішення у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 , до якої ОСОБА_2 не має жодного відношення, що є втручанням у її право на мирне володіння майном, тобто є порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив нормативний акт, згідно з яким заборонено суду загальної юрисдикції вживати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, на яке уже накладено арешт у кримінальному провадженні. 
Зокрема суд проігнорував вимоги частини 4 ст. 263 ЦПК України і не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22
Представник ОСОБА_2 - адвокат Журавель В. І. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених в ній доводів.
Представник ОСОБА_6 - адвокат Тригуб А. Ю. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду просив залишити без змін як законну та обгрунтовану, посилаючись на викладені у відзиві заперечення щодо необхідності застосування заходу забезпечення позову.
У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило. 
З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 , оскільки її неявка не перешкоджає розгляду питання про забезпечення позову.
Заслухавши осіб, які з`вилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції враховуючи, що заявник просить суд накласти арешт на майно, на яке вже накладено арешт ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 у справі №757/35350/25-к, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, адже за таких обставин не може бути утруднено виконання рішення суду у цій справі.
Проте із такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно положень ч.1 ст 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №331/1255/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася із такою заявою, позовним вимогам.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. 
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17).
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.
Тобто, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 просила суд застосувати такий вид забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно -квартиру АДРЕСА_1 , яка пов'язана з предметом як первісного так і зустрічного позову. 
Заява обґрунтована можливістю відчуження спірної квартири на користь третіх осіб шляхом її продажу та можливістю реалізаії спірної квартири у зв`язку з кримінальним провадженням №12023100000000099, яке провадиться щодо позивача.
Згідно із матеріалами справи право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 699468480000).
Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що фактично заявник просить вжити заходи забезпечення позову з метою можливості уникнути відчуження належної на праві власності ОСОБА_6 квартири, про поділ якої просить ОСОБА_2 як спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19.12.2024 у справі №758/16238/24 задоволено клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва Забари М. А., про арешт майна у кримінальному провадженні № 12024100070001858 від 16.08.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Накладено арешт на належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , номер об`єкта нерухомого майна 699468480000, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Крім того, з мережі Інтернет ОСОБА_2 стало відомо про розміщення невідомими їй особами на сайті продажу нерухомості ALL star KyivRealty (Продаж будівлі в АДРЕСА_1 - ID 20666) оголошення про продаж всієї будівлі АДРЕСА_2 з приєднаними фотографіями приміщень, серед яких і спірна квартира (без ремонту).
Установивши, що предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 , наявність обгрнутованого ризику щодо відчуження нерухомого майна, яке, як зазначає заявник набуте під час перебування сторін у шлюбі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно, ураховуючи, що право власності на це майно одноосібно зареєстроване за ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції вказує на те, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру є необхідним та співмірним із заявленими позовними вимогами. Такий захід забезпечення позову забезпечить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_2 в разі задоволення її позову, а невжиття такого заходу може істотно ускладнити виконання рішення суду й ефективний захист порушених прав та інтересів заявника, за захистом яких вона звернулася до суду.
Так, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі. Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 12 ЦПК України). 
Суд звертає увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача. 
З урахуванням зазначеного апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки арешт на вказану квартиру було накладено ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні.
Отже, застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт квартири, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки до закінчення розгляду справи по суті спору квартира залишається в його володінні та користуванні, при цьому обмежується лише право власника на розпорядження (відчуження) нерухомого майна на користь третіх осіб.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив порушене заявником питання щодо забезпечення позову з порушенням положень цивільного процесуального закону, безпідставно не застосувавши заходи забезпечення позову, про що просила ОСОБА_2 у заяві.
Апеляційний суд вважає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є накладення арешту на спірну квартиру, належну ОСОБА_1 на праві власності. Такий захід забезпечення позову може гарантувати виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Вказаний вид забезпечення позову колегія суддів вважає ефективним та достатнім заходом захисту прав заявика, оскільки він пов`язаний з предметом позову, співмірний із позовними вимогами ОСОБА_2 .
Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 , наведений захід забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну квартиру відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
Також слід відмітити, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті спору, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_2 , не врахував, що вжиття наведених заходів забезпечення позову спрямоване виключно на збереження існуючого становища та на ефективний захист порушених прав та інтересів позивача за зустрічним позовом у випадку задоволення її вимог.
Суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів, з яких дійшов висновку про неможливість накладення арешту на нерухоме майно у цивільній справі, у разі накладення арешту на таке майно у кримінальному провадженні.
При цьому ОСОБА_2 надала суду належні та допустимі докази на обґрунтування існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам і неможливості їх захисту в майбутньому без забезпечення позову.
Стороною позивача належними та допустимими доказами доведено, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне на праві власності відповідачу за зустрічним позовом нерухоме майно може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення, у випадку ухвалення на її користь.
Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача за зустрічним позовом, оскільки квартира залишається в його володінні та користуванні.
Та обставина, що ухвалою суду від 10.03.2026 у цій справі накладено арешт на частину квартири та заборонено вчиняти реєстраційні дії та будь-які інші дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру за номером АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 699468480000) до набрання рішенням у справі законної сили не може бути взята колегією суддів до уваги, оскільки зазначене мало місце вже після постановлення судом ухвали, яка оскаржується у справі.
Так, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення. 
За таких обставин, враховуючи предмет і підстави як первісного, так і зустрічного позову, характер спірних правовідносин, обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення зустрічного позову, що, в силу положень статей 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладення арешту на №4 в будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 699468480000).
При цьому необхідно зазначити, що застосовані заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер, а за наявності, передбачених законом підстав, відповідач або інші особи, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, мають право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 в (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 699468480000).
Стягувач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Боржник: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 квітня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна