ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/261/26 Справа № 212/956/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БондарЯ.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,
сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», 
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року, ухваленого суддею Швець М.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення 18 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № 1277245 про надання споживчого кредиту від 02.02.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 14 300,00 гривень, строком на 350 днів, шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану AT КБ «Приватбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних). Кредитний договір укладено в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. 
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, суму кредиту та нарахованих процентів не повернула. 
29.07.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено договір факторингу № 29/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 1277245 про надання споживчого кредиту від 02.02.2024 року перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС. 
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 29.07.2024 року становить 85 085,00 гривень, яка складається: 14 300,00 грн - заборгованість за кредитом; 63 635,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами; 7 150,00 грн – заборгованість за штрафом. 
Просить стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованість у вказаному розмірі , а також судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрати на правову допомогу. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» відмовлено. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС, стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 542,00 грн. 
В апеляційній скарзі позивачем зазначені обставини, аналоічні доводам позовної заяви. Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висовку про те, що позивачем не доведено наявне у нього право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №1277245 про надання споживчого кредиту від 02.02.2024 року, укладеним з ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю доказів оплати за договором факторингу №29/07/2024 від 29 липня 2024 року. Посилається, що наявні у матеріалах справи документи належним чином підтверджують перехід права вимоги на користь ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не надано. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02 лютого 2024 року об 11:54 год між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем укладено Договір № 1277245 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», який відповідач підписала електронним підписом. 
Кредитний договір між сторонами було укладено в електронній формі. За умовами Договору кредитор надав боржнику кредит у сумі 14 300,00 грн строком на 350 днів, за яким передбачено застосування стандартної процентної ставки за кредитом 2,5 % на день та зниженої - 0,75 %. Знижена процентна ставка, згідно п. 1.5.2. Договору, застосовується у разі, якщо позичальник дотримується узгодженого графіку платежів (а. с. 14 зворот), сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу в строк до 27.02.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою. Відповідно до п. 2.1, 2.2. Договору, кредитодавець зобов`язався протягом двох робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача. Відповідно до п. 9.6. даного договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Договором про надання кредиту та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та, відповідно, укладає Договір. Також відповідно до п. 6.4., 6.4.1., 6.4.2. Договору, у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф у розмірі 2 145,00 грн на четвертий день такого невиконання та/або неналежного виконання; у розмірі 157,30 грн починаючи з п`ятого дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання.
Паспорт споживчого кредиту також підписаний відповідачем 02.02.2024 об 11:54 год, містить умови, аналогічні умовам, викладеним у самому Договорі. Також ОСОБА_1 підписала Графік платежів.
Довідка про перерахування коштів ТОВ «Пейтек» разом з витребуваною за клопотанням позивача судом інформацією від АТ КБ «Приватбанк», в тому числі виписка за договором № б/н за період 02.02.2024 року підтверджують обставину того, що на ім`я ОСОБА_1 в банку було емітовано карту № НОМЕР_1 , та обставину перерахування 02.02.2024 14 300,00 грн коштів ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 .
29 липня 2024 року ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» уклали договір факторингу № 29/07/2024 (далі – «Договір факторингу», відповідно до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (клієнт) відступило на користь ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (фактор) права грошової вимоги до боржників, зокрема, до ОСОБА_1 , за договором № 1277245, що підтверджується витягом з Реєстру боржників до договору факторингу, в якому зазначено, що заборгованість відповідача становить 85 085,00 гривень, яка складається: 14 300,00 грн - заборгованість за кредитом; 63 635,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами; 7 150,00 грн – заборгованість за штрафом. Згідно з п. 3.1.3. Договору факторингу право вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього Договору та оплати фактором суми фінансування у строки, передбачені пунктом 4.2. Договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників. Відповідно до п. 4.1., 4.2. фінансування (ціна договору) складає 1 838 137,38 грн, яку фактор сплачує на рахунок клієнта протягом 5 банківських днів з моменту підписання Договору. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, встановивши, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 склалися відносини споживчого кредитування, вважав доведеною вказану обставину. Натомість, оскільки позивач не підтсвердив обставину оплати ним обумовленої в п. 3.1.3 Договору факторингу суми фінансування, вважав недоведеною обставину переходу права вимоги до відповідача позивачем ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС».
З такими висновками суду першої інстанції колегія суду не може погодитися та погоджується з доводами позивача в цій частині викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
29 липня 2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Факторингова компанія «УУКРГЛОБА-ФІНАНС» укладено договір факторингу № 29/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 1277245 про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2024 року перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «УУКРГЛОБА-ФІНАНС».
Відповідно до пункту 1.1. договору факторингу № 29/07/2024 під правом вимоги розуміється всі права грошової вимоги (боргових зобов`язань) клієнта за кредитними договорами до боржників щодо погашення заборгованостей, які виникли на підставі кредитних договорів, в тому числі і за договорами забезпечення (поруки, застави, іпотеки) виконання зобов`язань за кредитними договорами та підтверджуються документацією, а також інші права вимоги за кредитними договорами, які клієнтом відступаються факторові за цим договором.
Розділом 3 договору факторингу регламентовано порядок відступлення права вимоги: згідно з пунктом 3.1.3 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами цього договору та оплати фактором суми фінансування у строки, передбачені пунктом 4.2 договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами. Разом з правами вимоги фактору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та передбачені цим договором.
Сторони домовилися, що фінансування (ціна договору) складає 1838137 грн 38 к., без ПДВ. Фактор сплачує клієнту фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок клієнта у сумі, що зазначена у пункті 4.1 цього договору, на рахунок клієнта, вказаного в Розділі 14 цього договору, протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору (пункти 4.1, 4.2 договору).
Пунктом 5.1. договору установлено, що клієнт зобов`язаний протягом п`яти календарних днів з дня підписання цього договору передати фактору у формі електронного документа реєстр боржників з додатковою інформацією.
На підтвердження відступлення прав вимоги сторонами підписано договір факторингу № 29/07/2024 від 29 липня 2024 року та реєстр боржників до договору факторингу.
Перелічені вище документи містять підписи сторін та підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Селфі кредит», до фактора, ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС».
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі договори факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався недійсним.
Враховуючи, що відповідач не оспорив зазначені вище договори, не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.
Отже, відповідні договори факторингу є чинними, їх дійсність ніким не оспорено, а тому вони підлягають до виконання.
Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (ст. 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.
Таким чином, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
В даному випадку суду першої інстанції було надано копію Договору факторингу, витяг з реєстру боржників до договорів факторингу, що в свою чергу підтверджує та дозволяє дійти висновку, що ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» одержав від первісного кредитора право вимоги по заборгованості відповідача.
Крім того, слід наголосити на тому, що договір факторингу між первісними кредиторами та ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.
Тобто, не надання суду першої інстанції окремо визначеного додатку до договорів факторингу не може слугувати підставою для відмови в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
При цьому закон не містить конкретного переліку таких доказів.
Ні положення статті 512 ЦК України, ні положення статті 517 цього Кодексу не пов`язують факт виникнення у нового кредитора правових вимог у зобов`язанні з передачі документів, які засвідчують правові вимоги, що передаються, і так само не передбачають зобов`язань первісного кредитора передавати новому кредиторові оригінали таких документів.
Верховним Судом в постанові від 28.10.2020 року у справі № 910/10963/19 наголошено, що доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні [...], а не документи, що засвідчують права, які передаються.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що долучені до позову договір факторингу та реєстр боржників є належними, допустимими та достатніми доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.
Апеляційний суд звертає також увагу, що згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, на момент його виконання.
Жодних заперечень щодо зобов`язання зі сплати боргу ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», як і доказів про сплату цього боргу попередньому кредитору, чи принаймні вживала заходів для такої сплати ОСОБА_1 не навела, відповідно решта правовідносин, які виникли з договору факторингу, зокрема й його оплата, стосуються лише його сторін ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» і не впливають на обсяг прав і обов`язків відповідачки.
Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України«Про електроннийцифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України«Про електроннийцифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.
Як видно з матеріалів справи договір про надання споживчого кредиту між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання, електронну адресу, номери телефонів.
ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
Сторони узгодили розмір кредитів, грошову одиницю, в якій надано кредити, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Укладаючи договір № 1277245 про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2024 року сторони погодили наступні умови:
Згідно з пунктами 1.1., 1.2., 1.3, 1.4., 1.5. договору товариство надає споживачу кошти у кредит у національній валюті України гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Сума кредиту (загальний розмір) становить 14 300 грн 00 к. Кредит надається строком на 350 днів, періодичністю зі сплати процентів кожних 25 днів, детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, первісна редакція якого наведена в додатку №1 до договору.
Тип процентної ставки фіксована. Стандартна процента ставка 2,5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.3. цього договору, а знижена процентна ставка становить 0,75% в день та застосовується у випадку, якщо споживач, як учасник програми лояльності товариства, до 27.02.2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів.
Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № 414949хххххх4917.
Отже враховуючи вищенаведене, нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, яке підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеними між первісним кредитором і ОСОБА_1 , надані суду позивачем, є належними та допустимими доказами, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (ст. 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Таким чином з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів не має.
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Проте, відповідачка відзиву на позовну заяву не подала, як і жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості або свідчили про її погашення.
Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідача за Кредитним договором №1277245 від 02.02.2024 року станом на 29.07.2024 року становить 85085,00 грн., що складається з: 14 300,00 грн. – заборгованість за кредитом, 63 635,00 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 7 150,00 грн. – заборгованість за штрафом відповідно п. 6.4 Кредитного договору.
Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Судом встановлено, що кредитний договір укладено 02.02.2024 року, відповідно і штрафні санкції нараховані після 24.02.2022 року. Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Таким чином, позовна вимога в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
З огляду на вищезазначене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у загальному розмірі 77 935,00 грн., з яких 14 300,00 грн. – заборгованість за кредитом, 63 635,00 грн. – заборгованість за нарахованими процентами.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивача підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» необхідно стягнути 2218,92 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також 4 160,47 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог (91,6%), що разом становить 6 379,39 грн.
Окрім того ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс» просило стягнути з відповідачки понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн в суді першої інстанції, та 15 000,00 грн в суді апеляційної інстанції.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (п. 12 ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено:
- укладений між ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» та адвокатом Руденко К. В. договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг виконавця становить 10000 грн 00 к. складання позовної заяви; факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг;
- акт приймання-передачі наданих послуг № 24 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 29 грудня 2024 року;
- витяг з реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг № 24 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 29 грудня 2024 року;
- копію свідоцтва № 2412 від 23 жовтня 2018 року про право на зайняття адвокатською діяльністю;
- копію довіреності, виданої ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» адвокату Руденку К.В.;
- платіжне доручення про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Крім того, до в апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Разом запеляційною скаргою позивачем надано:
- укладений між ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» та адвокатом Руденко К. В. договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг виконавця становить 15000 грн 00 к. складання апеляційної скарги; факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг;
- акт приймання-передачі наданих послуг № 81 до договору № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року про надання юридичних послуг від 02 травня 2025 року;
- копію свідоцтва № 2412 від 23 жовтня 2018 року про право на зайняття адвокатською діяльністю;
- копію довіреності, виданої ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс» адвокату Руденку К.В.;
- платіжне доручення про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн 00 к.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, з урахуванням складності справи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати вимогам п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України та критерію розумної необхідності таких витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір, оскількивизначені витрати позивача у даній справі понесені в суді першої інстанції в сумі 10 000,00 грн, та в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000,00 грн. є дещо завищеними. Тому, з урахуванням складності справи та обсязу виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає доцільним зменшити суму витрат на правову допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ ФІНАНС» понесені у даній справі в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. в сді апеляційної інстанції та 3 000,00 гривень в суді апеляційної інстанції, що разом становить 8 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства зобмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства зобмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства зобмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованість за договором № 1277245 про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2024 року станом на 29.07.2024 року у розмірі 77 935,00 гривень,з яких 14 300,00 гривень заборгованість за кредитом, 63 635,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства зобмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 379,39 гривень та 8 000,00 гривень у відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: