ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/4137/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним дії та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним дії та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 , який брав участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) лій протягом 3 місяців 10 днів, одноразової грошової винагороди із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі в бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій на підставі абзацу 2 та абзацу 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11 лютого 2025 року «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 , який брав участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) лій протягом 3 місяців 10 днів, одноразову грошову винагороду із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі в бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій на підставі абзацу 2 та абзацу 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11 лютого 2025 року «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Позов обґрунтовано тим, що, у період з 22 жовтня 2020 року по 01 березня 2024 року позивач проходив військову службу в особовому складі ІНФОРМАЦІЯ_1 та є учасником бойових дій. У період служби з 02 жовтня 2022 року по 12 січня 2023 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в межах Донецької області. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на виплату одноразової грошової винагороди пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 (далі – Постанова №153). Так, позивач вказав, що проходив військову службу на посадах сержантського складу (перебуваючи у військовому званні старшого сержанта), до набрання чинності Постанови №153 у віці до 25 років був прийнятий на військову службу за контрактом під час воєнного стану, а також брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців (3 місяці 10 днів) станом на дату набрання чинності Постановою №153. Натомість відповідач відмовив позивачу у виплаті спірної одноразової грошової винагороди з тих підстав, що він був прийнятий на військову службу до введення воєнного стану. З указаним позивач не погоджується, а тому вважає, що його протиправно позбавлено передбаченої Постановою №153 одноразової грошової винагороди як особи рядового, сержантського і старшинського складу Державної прикордонної служби України, яка на час введення в Україні воєнного стану уклала контракт про проходження військової служби до досягнення 25-річного віку.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що станом на дату запровадження воєнного стану на території України (24 лютого 2022 року) позивач уже проходив військову службу. Водночас, на думку представника відповідача, норми Постанови №153 передбачають, що право на виплату одноразової грошової винагороди мають лише ті військовослужбовці, які, зокрема, станом на день набрання чинності Постанови №153 у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу саме під час дії воєнного стану (тобто з 24 лютого 2022 року по 13 лютого 2025 року), а також є діючими військовослужбовцями. Оскільки позивач був прийнятий на військову службу до 24 лютого 2022 року (тобто до дня введення воєнного стану) і 01 березня 2024 року (тобто ще до набрання чинності Постановою №153) був звільнений з військової служби і наразі не є діючим військовослужбовцем, то, як вважає відповідач, позивач не має права на виплату йому спірної одноразової грошової винагороди. Просив суд відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 22 жовтня 2020 року позивач уклав з відповідачем контракт по проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського складу строком на 3 роки, який діяв до 21 жовтня 2023 року.
22 серпня 2023 року позивач уклав новий контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського складу строком на 1 рік до 21 жовтня 2024 року.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України від 11 вересня 2025 року №08/1860 позивач у період з 02 жовтня 2022 року по 12 січня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населених пунктах в межах Донецької області.
Як вбачається із записів військового квитка ОСОБА_1 , 01 березня 2024 року його було звільнено з військової служби у Державній прикордонній службі України на підставі пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Після звільнення з військової служби позивач 27 серпня 2025 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити суму передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби у бойових умовах, пропорційно часу участі у бойових діях в районах ведення бойових дій, із розрахунку 1/6 від 1 млн грн. за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 відповідач листом від 08 вересня 2025 року №03.3/Г-6464/6371 повідомив заявника про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової винагороди з тих підстав, що станом на 24 лютого 2022 року (дата введення воєнного стану на території України) позивач підписав контракт від 22 жовтня 2020 року і вже перебував на військовій службі за контрактом, а звільненій зі служби був 01 березня 2024 року.
За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.
На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частин другої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ (у редакції закону станом на час призову позивача на військову службу) передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі – Положення №1115/2009 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Положення №1115/2009 громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
Згідно з абзацом 4 пункту 3 Положення №1115/2009 у добровільному порядку (за контрактом) в Держприкордонслужбі громадяни проходять військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №153, якою погоджено пропозицію Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (експериментальний проект) (далі – Постанова №153).
Зазначена постанова набрала чинності 13 лютого 2025 року.
Так, пунктом 3 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) встановлено, що: 1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби; 2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони; 3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Абзацом 2 пункту 4 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзацом 4 пункту 4 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) передбачено право військовослужбовців, зазначених в абзаці другому пункту 4 Постанови №153, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, на виплату їм одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі, який визначається пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Отже, наведеними приписами визначена сукупність умов для набуття військовослужбовцем права на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн, включаючи і винагороду за безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153.
Так, на виплату зазначеної винагороди можуть претендувати громадяни України, які:
- входять до числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- на момент набрання чинності Постановою №153 не досягли 25 років і були прийняті або призвані на військову службу під час введення в Україні воєнного стану;
- на момент набрання чинності Постановою №153 продовжували проходження військової служби у військових званнях рядового або сержантського складу, незалежно від виду служби;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Отже, однією з умов для виплати одноразової грошової винагороди є перебування особи, яка претендує на таку винагороду, у статусі військовослужбовця станом на 13 лютого 2025 року - дату набрання чинності Постановою №153.
Як свідчать встановлені судом обставини цієї справи, позивач був звільнений з військової служби у Державній прикордонній службі України 01 березня 2024 року, тобто не був військовослужбовцем у розумінні положень Постанови №153.
Станом на день звернення позивача до відповідача із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбачену Постановою №153, позивач також не проходив військову службу.
Відтак, оскільки станом на день набрання чинності Постанови №153 позивач не проходив військову службу і не вважався діючим військовослужбовцем, то він за приписами абзаців 2, 4 пункту 4 Постанови №153 (як в редакції, яка діяла на момент набрання чинності Постановою №153, та і в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до відповідача із заявою про виплату винагороди), не може вважатися особою, яка має право на нарахування й виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі, визначеному пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Суд зауважує, що позивач реалізував своє право на звільнення з військової служби ще у березні 2024 року, тоді як експериментальний проект було запроваджено лише з 13 лютого 2025 року у зв`язку з набранням чинності Постановою №153. Указане свідчить про відсутність підстав вважати, що відповідачем порушено права позивача, на захист яких спрямований цей позов. В іншому випадку, це буде не відповідати меті експериментального проекту, підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
З огляду на викладене, суд вважає правомірною відмову відповідача, викладену у листі від 08 вересня 2025 року, у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої Постановою №153.
У спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, відсутні правові підстави для визнання протиправними оскаржуваних позивачем дій та, відповідно, для зобов`язання відповідача вчинити дії, які просить позивач.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обґрунтовано та правомірно. Тому, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20 березня 2026 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк