ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" квітня 2026 р. Справа №910/12697/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Пономаренка Є.Ю. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.
представники сторін:
від позивача: Воронков В.О.
від відповідача-1: Дєдушев І.В.
від відповідача-2: Кудіна Т.А.
від відповідача-3: Тимофєєва Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів м. Києва та Офісу Генерального прокурора
на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026
у справі №910/12697/25 (суддя Паламар П.І.)
за позовом Приватного підприємства "Дінекс-Трейд"
до 1) Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів м. Києва
2) Офісу Генерального прокурора
3) Державної казначейської служби України
про стягнення сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у розмірі 423 853,40 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Приватне підприємство "Дінекс-Трейд" (далі - ПП "Дінекс-Трейд") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного бюджету України на користь ПП "Дінекс-Трейд" 162 690,83 грн трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.06.2023 до 29.07.2024 та 261 162,57 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ПП "Дінекс-Трейд" посилається на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 та постановою Верховного Суду від 01.03.2023, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (далі - ДКС України) на користь ПП "Дінекс-Трейд" 4 663 749,94 грн шкоди, завданої йому внаслідок спільних протиправних дій відповідачів-1, 2. На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано наказ, який фактично виконано лише у 2024 році. На переконання позивача, наявні правові підстави для застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" за порушення строку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 позов задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПП "Дінекс-Трейд" 261 162,57 грн збитків внаслідок інфляції за період прострочення, 162 690,83 грн трьох процентів річних з простроченої суми, 20 000,00 грн витрат по оплаті послуг адвоката та 5 086,24 грн витрат по оплаті судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, враховуючи, що завдана відповідачами-1, 2 шкода не була відшкодована своєчасно, негайно після її заподіяння, що призвело до прострочення відповідного грошового зобов`язання, дійшов висновку, що з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, підлягає стягненню у межах заявлених вимог 261 162,57 грн збитків внаслідок інфляції та 162 690,83 грн трьох процентів за період прострочення з 01.06.2023 до 29.07.2024. Крім того, враховуючи характер спору, обсяг наданих адвокатом позивачу у цій справі послуг, місцевий господарський суд вважає, що витрати по їх оплаті підлягають відшкодуванню в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарги та узагальнення їх доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Державна казначейська служба України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевий господарський суд допустив: неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування положень статті 625 ЦК України, у разі здійснення безспірного списання коштів Державного бюджету України, згідно з судовим рішенням про відшкодування шкоди Державою; порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування (зміни) рішення, оскільки таке порушення призвело до неправильного вирішення справи у вигляді обрання неправильного способу стягнення коштів та відсутності правових підстав для відшкодування витрат на оплату послуг адвоката.
Так, скаржник зазначає, що оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, то Казначейство під час виконання рішення суду на користь позивача діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для задоволення судом першої інстанції позовних вимог позивача відсутні.
На думку скаржника, підстави вважати, що Казначейство могло допустити прострочення виконання судового рішення на користь позивача відсутні, оскільки в силу приписів підпункту 1 пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845) рішення про стягнення коштів державного бюджету виконуються у порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства та в межах бюджетних призначень.
Також, скаржник вважає, що розмір судових витрат з надання професійної правничої допомоги є штучно завищеним і задоволенню у повному обсязі не підлягає.
Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про звільнити від сплати судового збору або відстрочення його сплати до закінчення воєнного стану.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Так, відповідач-2 не погоджується із зазначеним рішенням суду першої інстанції, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме частини 2 статті 625 ЦК України у співвідношенні з частиною 2 статті 19 Конституції України, частиною 2 статті 4, частиною 1 статті 26, пункту 9 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України.
Також, відповідач-2 вважає, що заявлені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, зважаючи на складність справи, обсяг позовних вимог, витрачений адвокатом час, є завищеними. Представником позивача не надано доказів того, що витрати на професійну правничу допомогу в суді є фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтований.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів м. Києва (далі - АРМА) звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 №910/12697/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги АРМА посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права і є таким, що не ґрунтується на повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
На переконання відповідача-1, суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо наявності законних підстав для задоволення вимог ПП "Дінекс-Трейд" до АРМА, посилаючись лише на формальні міркування позивача.
Також, відповідач-1 вважає, що сума судових витрат на правову допомогу є безпідставно завищеною, необґрунтованою, а вимога про їх стягнення не підлягає задоволенню. Позивачем належним чином не підтверджено факт надання йому послуг правничої допомоги у сумі 20 000,00 грн: не надано детального розрахунку (калькуляції) понесених витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги та не вказано часу, витраченого на підготовку документів у справі. Жодних доказів, що витрати пов`язані із наданням правничої допомоги позивачу були фактичними і неминучими та відповідають критерію необхідності, а їхній розмір обґрунтованим, позивачем не надано. Оскільки договір про надання правничої допомоги містить фіксовану суму грошової винагороди за надані послуги у сумі 20 000,00 грн, це робить неможливим з`ясування вартості послуг наданих за чітко визначені послуги. Враховуючи зазначене, вартість наданих послуг є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2026 апеляційну скаргу ДКС України на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відмовлено ДКС України у звільненні або відстроченні сплати судового збору. Апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 23.02.2026 апеляційну скаргу АРМА у справі №910/12697/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Майданевич А.Г.
Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 24.02.2026 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора у справі №910/12697/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Майданевич А.Г.
26.02.2026, через систему "Електронний суд", ДКС України подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АРМА на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.03.2026. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12697/25. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25. Об`єднано апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та АРМА на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 в одне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.03.2026. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДКС України на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25. Об`єднано апеляційні скарги ДКС України, АРМА та Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 в одне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.03.2026. 
16.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/12936/25.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026, у зв`язку з участю судді Майданевича А.Г. з 16.03.2026 до 20.03.2026 у підготовці для підтримання кваліфікації у НСШУ, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2026, для розгляду справи №910/12697/25 визначено новий склад колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 18.03.2026 прийнято до свого провадження апеляційні скарги ДКС України, АРМА та Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Шапран В.В.
У судовому засіданні 19.03.2026 оголошено перерву до 02.04.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 задоволено заяву представника ПП "Дінекс-Трейд" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги
05.03.2026, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційні скарги, в якому останній просить суд апеляційні скарги ДКС України, АРМА та Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 - без змін.
Так, у відзиві позивач зазначає, що аргументи скаржників щодо того, що спірні правовідносини не регулюються цивільним законодавством, а законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України та що судове рішення про стягнення коштів не може бути виконане за жодних умов, повністю нівелюються висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21.
На переконання позивача, рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно встановлених обставин, правильно надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам.
16.03.2026, через систему "Електронний суд", ДКС України подано відзив на апеляційні скарги АРМА та Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач-3 підтримує доводи й аргументи, викладені в апеляційних скаргах відповідачів-1, 2 та вважає, що Господарський суд міста Києва, порушуючи норми матеріального та процесуального права, ухвалив незаконне рішення у справі №910/12697/25, що підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи, заперечення та пояснення учасників справи
16.03.2026, через систему "Електронний суд", АРМА подано відповідь на відзив позивача на апеляційні скарги відповідачів, в якій надає письмові пояснення по суті спору.
Слід зазначити, що нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не передбачено подання такої процесуальної заяви, однак, колегія суддів враховує те, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 02.04.2026 з`явилися представники сторін.
Представники відповідачів у судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали, з викладених у них підстав та просив їх задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційних скарг, просив суд апеляційної інстанції відмовити у їх задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
ПП "Дінекс-Трейд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до АРМА та Офісу Генерального прокурора про стягнення 4 663 749,94 грн матеріальної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок спільних протиправних дій відповідачів накладено арешт на майно належне позивачу, а саме: 60 т пшениці 6-го класу, 92 т пшениці 3-го класу, 373 т насіння соняшника та проведено електронні торги у формі аукціону з його продажу. Внаслідок зазначених протиправних дій позивач не зміг реалізувати зазначений актив, у зв`язку з чим на підставі статей 22, 1166, 1176, 1190, 1192 ЦК України, просив суд стягнути з відповідачів солідарно 4 663 749,94 грн майнової шкоди.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України на користь ПП "Дінекс-Трейд" суму матеріальної шкоди у розмірі 4 663 749,94 грн та судовий збір в розмірі 69 956,25 грн.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 у справі №910/16672/20 апеляційну скаргу АРМА та заяву Офісу Генерального прокурора про приєднання до апеляційної скарги залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20 - без змін.
Постановою Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №910/16672/20 касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та АРМА залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20 залишено без змін.
Таким чином, рішення Господарського суду мста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20 набрало законної сили.
24.02.2023 позивачем на поштову адресу ДКС України надіслана заява про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/16672/20, до якої додавався оригінал наказу Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 №910/16672/20 про стягнення з Державного бюджету України на користь ПП "Дінекс-Трейд" матеріальної шкоди у розмірі 4 663 749,94 грн та судового збору у розмірі 69 956,25 грн.
Як вбачається зі змісту листа ДКС України від 18.09.2025 №5-06-06/20604, вищевказана заява отримана 02.03.2023. У той же день було здійснено попередній розгляд документів та прийнято до виконання наказ Господарського суду міста Києва у справі №910/16672/20.
За повідомленням ДКС України, 30.07.2024 здійснено виконання наказу у справі №910/16672/20, в частині відшкодування матеріальної шкоди та згідно з платіжною інструкцією від 23.07.2024 №1408597 перераховано кошти в сумі 4 663 749,94 грн на банківський рахунок стягувача.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ПП "Дінекс-Трейд" 162 690,83 грн трьох процентів від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.06.2023 до 29.07.2024 включно, та 261 162,57 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 3 статті 11, частини 1 статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з наведеним у статті 509 ЦК України визначенням, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника щодо кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частини 2 та частини 3 статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань наведені в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлює Закон про гарантії.
Відповідно до статті 2 названого Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Стаття 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. В частині 4 названої статті передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
У постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, згідно з яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною "права на суд" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece, §40, 45, заява №18357/91) від 19.03.1997,"Бурдов проти росії" (Burdov v. russia, §34, 37, заява №59498/00) від 07.05.2002). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бурдов проти росії (№2)" (Burdov v. russia (№2), §96, 97, 99, 117, заява №33509/04) від 15.01.2009).
15.10.2009 ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява №40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15.01.2010. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§5 резолютивної частини рішення).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можна застосовувати приписи про цивільно правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15 про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина 5 статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини 2 статті 625 ЦК України.
Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).
Таким чином, положення частини 2 статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Перевіряючи правильність визначення судами періоду нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів враховує таке.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина 3 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").
В частині 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк, з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Подібні положення містить частина 6 статті 4 вищезгаданого Закону, згідно з якою перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.
У постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що з огляду на припис частини 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини 2 статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема, неподання ним упродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави три проценти річних та інфляційні втрати через штучне збільшення періоду прострочення).
У свою чергу наведене системне тлумачення частини 2 статті 625 ЦК України, статей 3-5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" сприятиме дисциплінуванню поведінки стягувача під час пред`явлення ним виконавчого документа в порядку визначеному вказаним Законом, виданого на виконання судового рішення про стягнення коштів з держави, адже за такого підходу до визначення моменту прострочення держави у спірних правовідносинах стягувач буде обізнаним, що умовою нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат є неперерахування державою стягувачу протягом визначеного частиною 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" строку коштів за наслідком його звернення із заявою про виконання рішення суду, тоді як час, який передує завершенню цього строку, не входить до періоду прострочення виконання державою рішення суду, за який може бути заявлені стягувачем відповідні нарахування.
Отже, в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів з Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави три проценти річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів межах визначеного частиною 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Зважаючи на вищевикладене, позивач у цій справі вправі був заявити до стягнення з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Протилежні аргументи про неправильне застосування частини 2 статті 625 ЦК України є безпідставними та відхиляються судовою колегією.
Колегія суддів також вважає помилковими твердження ДКС України про те, що ні Порядок №845, ні будь-який інших акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету, згідно з судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади.
Так, датою отримання наказу Казначейством є 02.03.2023. Однак Казначейство виконало його 30.07.2024. Тобто, наказ у справі №910/16672/20 виконаний Казначейством у період, що перевищує встановлений законодавством 3-місячний строк від пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини 2 статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 15.02.2022 у справі №910/6175/19, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).
Тому те, що позивач вказав відповідачами за вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретні органи державної влади - АРМА, Офіс Генерального прокурора та ДКС України - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц. Специфіка відносин з виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з Державного бюджету України, через ДКС України, на користь позивача, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, підлягає стягненню у межах заявлених вимог 261 162,57 грн збитків внаслідок інфляції та 162 690,83 грн трьох процентів річних з простроченої суми за період прострочення з 01.06.2023 до 29.07.2024.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції про задоволення позову ПП "Дінекс-Трейд".
За приписами статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Апеляційним судом встановлено, що 01.10.2025 між ПП "Дінекс-Трейд" (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Овіс Лігал" (адвокатське об`єднання) укладено договір про надання професійної правничої допомоги №19/25-юо, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати професійну правничу допомогу, визначену пунктом 1.2 договору, а клієнт зобов`язується її прийняти та оплатити у повному обсязі.
Згідно з пунктом 2.1 договору за послуги (професійну правничу допомогу), надані клієнту в межах даного договору, останній сплачує адвокатському об`єднанню фіксований гонорар. 
Відповідно до пункту 2.2 договору розмір гонорару за надані клієнту, в межах даного договору, послуги (професійну правничу допомогу) складає 20 000,00 грн та не залежить від фактичного обсягу наданих послуг (професійної правничої допомоги).
Отже, сторони договору встановили порядок обчислення гонорару у фіксованому розмірі.
При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.01.2021 у справі №925/1137/19.
Таким чином, враховуючи характер спору, обсяг наданих адвокатом позивачу у цій справі послуг, колегія суддів погоджується з місцевим господарський судом, що витрати з надання професійної правничої допомоги підлягають відшкодуванню позивачу у розмірі 20 000,00 грн.
У той же час, відповідачі не наводять власної позиції щодо суми понесених позивачем витрат на правову допомогу, яка є співмірною, розумною та виправданою.
Інші доводи апеляційних скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянтів, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційних скарг витрати за подання апеляційних скарг, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів м. Києва та Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 у справі №910/12697/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржників.
4. Матеріали справи №910/12697/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 07.04.2026.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло 

Судді Є.Ю. Пономаренко

В.В. Шапран