ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 990/527/25
провадження № 11-397заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Стрелець Т. Г.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., БулейкоО. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2025 року (судді Мацедонська В. Е., Желєзний І. В., Загороднюк А. Г., Білак М. В., Соколов В. М.) у справі № 990/527/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, скасування ухвали та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И Л А:
Зміст позовної заяви та судового рішення, ухваленого щодо неї
1. 29 жовтвня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції (далі - Касаційний адміністративний суд) з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач), у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВРП щодо порушення 45-денного строку попередньої перевірки скарги № Б-1236/5/7- 25 (період бездіяльності - 23 вересня 2025 року - 22 жовтня 2025 року);
- визнати протиправною та скасувати ухвалу Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (далі - Третя ДП ВРП) від 22 жовтня 2025 року № 2186/3дп/15-25 у частині пункту 11 як таку, що прийнята поза межами повноважень (ultra vires) і з порушенням строків;
- зобов`язати ВРП прийняти скаргу позивача № Б-1236/5/7-25 до розгляду та провести перевірку з індивідуальною оцінкою поданих доказів і врахуванням правових висновків суду;
- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 90 000 грн як компенсацію немайнової шкоди, а також суми індексації та 3% річних, що нараховуються з дня набрання рішенням законної сили до дня фактичного виконання рішення; альтернативно - за рахунок бюджетних асигнувань ВРП.
2. На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 08 серпня 2025 року до ВРП надійшла подана ним дисциплінарна скарга на дії судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 .
Третя ДП ВРП ухвалою від 22 жовтня 2025 року № 2186/3дп/15-25 дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 залишила без розгляду та повернула скаржнику на підставі пункту 2 частини першої статті 44 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
ОСОБА_1 вважає, що ВРП допустила протиправну бездіяльність, розглянувши його дисциплінарну скаргу з порушенням строку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 43 Закону № 1798-VIII.
Також скаржник зазначив, що його скарга розглянута без індивідуалізованої оцінки наведених ним доводів, що суперечить критерію обґрунтованості і принципам належного адміністрування.
ОСОБА_1 зазначив, що такі дії відповідача завдали йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив з огляду на тривалість протиправної бездіяльності, характер та наслідки порушень, їх значення для нього та принцип розумності, справедливості й співмірності. 
3. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 03 листопада 2025 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі № 990/527/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
4. Касаційний адміністративний суд виходив з того, що умови і порядок оскарження актів ВРП та її дисциплінарних палат у питаннях, які вирішуються під час дисциплінарного провадження щодо судді, зокрема в аспекті відкриття чи відмови у відкритті дисциплінарної справи, чітко регламентовані у Законі № 1798-VIІІ. Цей Закон не передбачає адміністративного судового контролю на етапі попередньої перевірки дисциплінарної скарги і ухвалення рішення щодо відкриття дисциплінарної справи. Рішення ж Дисциплінарної палати ВРП щодо відкриття дисциплінарної справи теж не підлягає (з боку скаржника) оскарженню до компетентного органу (ВРП), тож якщо не підлягає оскарженню рішення дисциплінарного органу ВРП за результатами перевірки дисциплінарної скарги (відмова у відкритті, повернення або відкриття дисциплінарної справи), то немає і причин поширювати адміністративний судовий контроль на процедуру його прийняття.
Здійснення дисциплінарного провадження (його тривалість, підстави відкриття дисциплінарної справи, відмова у відкритті дисциплінарної справи тощо) не змінюють обсяг прав, обов`язків чи інтересів особи, яка звернулася до ВРП зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, і не впливають на них.
Сама по собі фактична тривалість здійснення Радою дисциплінарного провадження щодо судді не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з відповідною дисциплінарною скаргою, і не може вплинути на них.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір, за вирішенням якого звернувся позивач, у частині позовних вимог № 1-3 не підлягає судовому розгляду. У зв`язку із цим не зазначив, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
Оскільки цей спір у частині зазначених позовних вимог не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то вимога позивача щодо стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача компенсацію немайнової шкоди, а також суми індексації та 3 % річних, що нараховуються з дня набрання рішенням законної сили до дня фактичного виконання рішення, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України також не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Такі вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі

5. ОСОБА_1 не погодився з ухвалою Касаційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року, подав до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) апеляційну скаргу про її скасування з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у цій справі.
Також скаржник просить за результатом апеляційного перегляду вказаної ухвали Касаційного адміністративного суду вирішити питання судових витрат. 
6. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що предметом його позову є дотримання суб`єктом владних повноважень вимог своєчасності, обґрунтованості та меж повноважень, позов спрямований на захист публічно - правових відносин, а тому він має бути розглянутий по суті компетентним судом.
Рух апеляційної скарги

7. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Великої Палати 10 листопада 2025 року доповідачем у справі визначено суддю Стрелець Т. Г.
Велика Палата ухвалою від 13 листопада 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року.
Ухвалою Великої Палати від 14 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про апеляційний розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. Призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на 19 лютого 2026 року.
8. 21 січня 2026 року скаржник направив до Великої Палати два клопотання, а саме:
- про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке обґрунтоване тим, що розгляд цієї справи вимагає особистих пояснень учасників процесу;
- про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, обґрунтоване тим, що Бєлік М. В. на цей час перебуває за межами території України та не має змоги прибути до приміщення суду особисто. 
23 січня 2026 року до Великої Палати надійшло клопотання ОСОБА_1 про підтримання раніше поданих клопотань та врахування позиції апелянта.
26 січня 2026 року від скаржника до Великої Палати надійшли доповнення до додаткових пояснень щодо обґрунтування необхідності очного розгляду справи та участі апелянта у режимі відеоконференції.
Також 21 січня 2026 року ОСОБА_1 надіслав до Великої Палати додаткові пояснення, в яких зазначив, що ВРП є суб`єктом владних повноважень, а її акти, дії та бездіяльність відповідно до статті 266 КАС України можуть бути оскаржені до Касаційного адміністративного суду. Додатково зазначив, що вирішення цього спору без усних пояснень апелянта порушує принцип змагальності. 
19 лютого 2026 року, вирішуючи заявлені ОСОБА_1 клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, Велика Палата з огляду на норму статті 311 КАС України не встановила підстав, які б свідчили про необхідність розглядати справу у судовому засіданні з викликом сторін та, як наслідок, для їх задоволення.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 та його відповідь на відзив

9. 10 грудня 2025 року до Великої Палати надійшов відзив ВРП на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому висловлено заперечення проти її задоволення з підстав необґрунтованості наведених у ній аргументів. Доводи ж відзиву зводяться до підтримки висновків суду першої інстанції.
10. Цього ж дня ОСОБА_1 направив до Великої Палати відповідь на відзив ВРП. Зазначив, що формальна відмова у відкритті провадження у справі № 990/527/25 у поєднані з допущеною Радою строковою вадою створює ілюзорність доступу до правосуддя та відсутність ефективного засобу від затримок / безпідставного повернення. 
Вважає, що арґументи відзиву на апеляційну скаргу не спростовують підстав, з яких вона подана, у зв`язку із чим просив її задовольнити.
11. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати щодо їх застосування при вирішенні спору в цій справі

12. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцієюі законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
13. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Частина перша статті 2 КАС визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
На підставі пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, ВРП визначені статтею 266 КАС.
Відповідно до частин першої та другої статті 266 КАС правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2); законності актів ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 3); законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її дисциплінарних палат (пункт 4).
Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3, 5 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.
Нормами частини п`ятої статті 266 КАС установлено, що судом апеляційної інстанції у справах, визначених частиною другою цієї статті, є Велика Палата. Судове рішення Верховного Суду у таких справах набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
14. Під час розгляду цієї справи суди встановили, що 8 серпня 2025 року до ВРП надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_1 № Б-1236/5/7-25 стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 
13 серпня 2025 року дисциплінарний інспектор ВРП - доповідач Плескач В. Ю. за результатами попередньої перевірки дисциплінарної скарги ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII склав висновок про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, оскільки скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді (а. с. 38, 39).
Ухвалою Третьої ДП ВРП від 22 жовтня 2025 року № 2186/3дп/15-25 «Про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги» зазначену вище дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто скаржнику.
15. З огляду на встановлені обставини позивач вважає протиправними дії ВРП, вчинені на стадії попередньої перевірки дисциплінарної скарги. 
Зазначаючи, що Рада допустила протиправну бездіяльність, порушуючи 45-денний строк попередньої перевірки скарги, ОСОБА_1 вважає, що це є підставою для скасування пункту 11 ухвали ВРП від 22 жовтня 2025 року, який стосується його скарги. З огляду на це, просить суд зобов`язати ВРП прийняти його скаргу до розгляду та провести її перевірку з індивідуальною оцінкою поданих доказів і правових висновків суду.
Вирішуючи питання можливості судового оскарження таких дій відповідача, Велика Палата зазначає про таке.
16. Норма частини десятої статті 131 Конституції України визначає, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
17. Згідно із преамбулою Закону № 1798-VIII він визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
У частині першій статті 1 Закону № 1798-VIII унормовано, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) (частина перша статті 2 Закону № 1798-VIII).
18. Так, Закон № 1402-VIII містить розділ VI «Дисциплінарна відповідальність судді», який визначає порядок дисциплінарного провадження щодо судді.
Дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798-VII, з урахуванням вимог цього Закону (частина перша статті 108 Закону № 1402-VIII).
19. Аналогічна за змістом норма міститься й у частині другій статті 42 Закону № 1798-VII, де також визначено, що дисциплінарне провадження розпочинається після отримання ВРП скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону № 1402-VIII, або за ініціативою Дисциплінарної палати ВРП чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання ВРП відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою ВРП про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання ВРП відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
20. Відповідно до змісту частини третьої статті 42 вказаного Закону дисциплінарне провадження включає:
1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;
2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;
3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
21. Норма частини першої статті 43 Закону № 1798-VIII передбачає, що дисциплінарний інспектор ВРП, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор ВРП - доповідач):
1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону;
2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику;
3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи;
4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги не більш як на п`ятнадцять днів.
Висновок дисциплінарного інспектора ВРП - доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати (частина друга статті 43 Закону № 1798-VIII).
22. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді.
Водночас відповідно до частини четвертої вказаної статті рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає.
Вказана норма Закону № 1798-VIII також знайшла своє відображення в абзаці першому пункту 13.13 глави 13 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, відповідно до змісту якого за наявності підстав, передбачених пунктами 2, 3, 6частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII, Дисциплінарна палата постановляє ухвалу про залишення скарги без розгляду та її повернення, яка не підлягає оскарженню.
Зміст наведених правових норм дає можливість дійти висновку, що чинним законодавством не передбачено можливості оскаржити рішення Дисциплінарної палати ВРП (дисциплінарного органу в системі правосуддя) про залишення без розгляду та повернення скаржнику дисциплінарної скарги, зокрема, до суду.
Також Закон № 1798-VIII визначає, що не підлягають оскарженню ухвалені в межах дисциплінарного провадження рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина друга статті 45), рішення про відкриття дисциплінарної справи (частина друга статті 46).
23. Велика Палата звертає увагу на те, що в розумінні статей 51, 52 Закону № 1798-VIIIоскарженню до ВРП підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті.
Право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження (частина перша статті 51 Закону № 1798-VIII).
Відповідно до частини сьомої статті 266 КАС на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом.
З обставин цієї справи встановлено, що позивач реалізував своє право на захист шляхом звернення до ВРП, подавши дисциплінарну скаргу на дії судді, проте за наслідками її розгляду не було прийнято рішення по суті.
24. Крім того, за змістом наведених вище норм права, законодавець закріпив гарантії реалізації права будь-якої особи на звернення до ВРП з дисциплінарною скаргою щодо судді. Проте акцентував, що право на звернення не може ототожнюватися із правом / інтересом скаржника щодо здійснення дисциплінарним органом певних дій, зокрема повернення дисциплінарної скарги, відмова у відкритті / відкриття дисциплінарної справи чи притягнення до дисциплінарної відповідальності судді. Отже, право на подачу дисциплінарної скарги щодо судді не зумовлює права скаржника впливати на перебіг дисциплінарного провадження шляхом судового оскарження дій, бездіяльності чи рішень ВРП, зокрема, на етапі попередньої перевірки скарги. 
Протягом дисциплінарного провадження скаржник не позбавлений права на участь у цій процедурі в порядку, встановленому законом, проте його участь не є обов`язковою, а ухвалені ВРП чи її дисциплінарним органом рішення не можуть бути підставою для оскарження судових рішень, ухвалених суддею, щодо якого розглядалася скарга, або для перегляду їх за нововиявленими обставинами через притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.
25. Отже, аналіз наведених норм дає можливість зрозуміти, що обставини здійснення дисциплінарного провадження (його тривалість, підстави залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відкриття дисциплінарної справи, відмова у відкритті дисциплінарної справи тощо) не впливають на обсяг прав, обов`язків чи інтересів особи, яка звернулася до ВРП зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, і не змінюють обсягу таких прав, обов`язків чи інтересів.
Верховний Суд України неодноразово зауважував, що право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього (див. постанови від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 12 квітня 2017 року у справі № П/800/589/16). 
Таким чином, відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку з оскаржуваними діями, бездіяльністю чи рішеннями суб`єкта владних повноважень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Ураховуючи наведене, Велика Палата констатує, що сама по собі фактична тривалість здійснення ВРП дисциплінарного провадження щодо судді не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з відповідною дисциплінарною скаргою, і не може вплинути на такі права та інтереси.
ОСОБА_1 оскаржив до суду бездіяльність ВРП, що полягала в нерозгляді поданої ним дисциплінарної скарги на суддю у визначений у Законі № 1798-VIII строк.
Однак, з огляду на наведене вище Велика Палата вважає, що посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки дії, бездіяльність чи рішення ВРП у дисциплінарному провадженні щодо судді не можуть мати безпосереднього впливу на інтереси скаржника, не породжують, не змінюють і не припиняють прав чи обов`язків позивача як особи, яка подала дисциплінарну скаргу.
26. Також Велика Палата вважає за необхідне наголосити, що питання дисциплінарної відповідальності суддів пов`язане з гарантіями їх незалежності і недоторканності, що, власне, пояснює організацію дисциплінарного провадження таким чином, щоб, з одного боку, запобігти переслідуванню за здійснення правосуддя й посяганню на незалежність судової влади, а з іншого - забезпечити належне виконання суддями професійних обов`язків і дотримання етичних стандартів поведінки.
Розгляд справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів здійснюють дисциплінарні палати ВРП, що утворюються із числа членів ВРП. Рішення дисциплінарних палат ВРП про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді може бути оскаржене до ВРП, яка розглядає відповідну скаргу у пленарному складі в порядку, визначеному статтею 49 Закону № 1798-VIII для розгляду дисциплінарної справи щодо судді (частина третя статті 53 цього Закону). Останньою «ланкою» у процедурі оскарження рішення (ВРП у пленарному складі) про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є Велика Палата, яка відповідно до частини сьомої статті 266 КАС України, розглядає за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом, скарги на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати.
Також необхідно зазначити, що Велика Палата у своїх постановах, зокрема від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/200/19 та від 06 березня 2025 року у справі № 990/11/25, предметом яких були подібні правовідносини, виснувала, що позивач, незважаючи на те, що має право подати скаргу на дії судді й ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, усе ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, але не для особи-скаржника. Тому правом на оскарження дій / рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.
27. З огляду на встановлену законом організацію дисциплінарного провадження щодо суддів, зокрема на статус ВРП та її дисциплінарних палат у питанні про притягнення суддів до відповідальності, потрібно враховувати, що суд, до якого звернувся позивач, не може здійснювати контроль за органами, які ухвалюють рішення за наслідком попередньої перевірки дисциплінарної скарги.
Таким чином, оскільки рішення дисциплінарного органу ВРП за результатами перевірки дисциплінарної скарги (відмова у відкритті, повернення або відкриття дисциплінарної справи)не підлягає оскарженню, то немає і причин поширювати адміністративний судовий контроль на процедуру його прийняття.
Таких висновків щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата у постановах від 09 жовтня 2025 року у справі № 990/144/25 та від 04 грудня 2025 року у справі № 990/248/25.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
28. Водночас Велика Палата зауважує, що зроблені висновки у цій справі не перешкоджають скаржнику повторно звернутися до ВРП зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, яка відповідатиме вимогам до форми та змісту дисциплінарної скарги.
29.  Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (частина шоста вказаної статті КАС).
З огляду на предмет спірних правовідносин Велика Палата вважає за доречне наголосити, що при вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі через те, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. 
Ураховуючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом, зміст позовних вимог у частині оскарження рішення Дисциплінарної палати ВРП, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача вчинити певні дії на стадії попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги і наведене вище правове регулювання цих правовідносин, Велика Палата вважає правильним висновок Касаційного адміністративного суду про те, що спір у цій частині не підлягає судовому розгляду. 
Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС тане роз`яснив, до якого суду слід звертатися з таким позовом .
30. Стосовно ж позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 90 000 грн як компенсацію немайнової шкоди, а також суми індексації та 3 % річних, що нараховуються з дня набрання рішенням законної сили до дня фактичного виконання рішення, альтернативно - за рахунок бюджетних асигнувань ВРП, Велика Палата вважає за потрібне зазначити про таке.
Відповідно до частини першої статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.
Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (частина п`ята статті 21 КАС України).
Отже, зміст цієї статті пов`язує можливість розгляду адміністративним судом вимоги про стягнення моральної шкоди лише в разі, якщо вона заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Оскільки між сторонами відсутній публічно-правовий спір, що було встановлено вище, позовна вимога про стягнення моральної шкоди, а також суми індексації та 3 % річних, що нараховуються з дня набрання рішенням законної сили до дня фактичного виконання рішення, не підлягає розгляду окремо в порядку адміністративного судочинства.
Доводи позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновку суду першої інстанції та не дають підстав для оцінки ухвали Касаційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року як незаконної та/або необґрунтованої.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

31. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження в цій справі, правильно застосував норми процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року - без змін.
Керуючись статтями 21, 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2025 року у справі № 990/527/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка Т. Г. Стрелець
Судді О. О. Банасько О. В. Кривенда
О. В. Білоконь М. В. Мазур
О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв
І. А. Воробйова С. О. Погрібний
М. М. Гімон Н. С. Стефанів
О. А. Губська І. В. Ткач
А. А. Ємець О. С. Ткачук
Л. Ю. Кишакевич Н. В. Шевцова
В. В. Король