ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"24" березня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/7/26 

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом Рівненської міської ради 
до відповідача Приватного підприємства-фірми "Віган В"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 
про скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, визначення нечинним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

В засіданні приймали участь:
Від позивача: Шпак Андрій Андрійович (в залі суду);
Від відповідача: Курганська Олена Вікторівна (в залі суду);
Від третьої особи: не з`явився;
Від третьої особи: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

06 січня 2026 року Рівненська міська рада (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Приватного підприємства-фірми "Віган В" (далі - відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - треті особи) про скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, визначення нечинним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позов мотивований тим, що об`єкт права власності відповідача, а саме торговий павільйон за адресою АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. Позивач стверджує, що земельна ділянка під капітальне будівництво не відводилася, дозвільні документи на будівництво не видавалися, право власності відповідача на торговий павільйон виникло на підставі рішення третейського суду, яке є нікчемним за своєю правовою природою.
Відповідач у свою чергу заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив, в якому останній апелює до принципу правомірних очікувань, стверджуючи про законність набуття майна, посилаючись на акти 1990-х років, законній реєстрації об`єкту нерухомості (торговий павільйон за адресою АДРЕСА_1 ) та факт викупу землі у 2016 році. Відповідач вважає, що тривале володіння та сплата податків, легалізували об`єкт у правовому полі.
Треті особи у свою чергу належним чином повідомлені про розгляд справи, у визначений законом строк пояснень на позов не подали, позиція останніх з приводу наявного спору суду невідома.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/7/26 за позовом Рівненської міської ради до відповідача Приватного підприємства-фірми "Віган В" про скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, визначення нечинним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, залучено до участі у справі як третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ., визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у змішаній (паперовій та електронній) формі, підготовче судове засідання призначено на 03 лютого 2026 року.
22 січня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зустрічні позовні вимоги заперечує у повному обсязі. 
03 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 03 лютого 2026 року відкладено підготовче засідання на 24 лютого 2026 року.
20 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому останній спростовує доводи відповідача викладені у відзиві та просить суд основний позов задоволити. Крім того, у відповіді на відзив позивач доповнює позов новими підставами відповідно до ст. 46 ГПК України.
Судом встановлено, що вказана заява відповідає вимогам ст. 170 ГПК України.
Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Враховуючи зазначене, заява позивача про зміну підстав позову подана у відповідності до вимог ГПК України, а тому приймається судом та задовольняється в повному обсязі.
23 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшла заява із долученням до матеріалів справи доказів скерування відповіді на відзив учасникам процесу. Окрім того, позивачем подано до канцелярії суду заяву про поновлення процесуального строку на подачу відповіді на відзив.
23 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2026 року, зокрема: в задоволенні заяви Приватного підприємства-фірми "Віган В" про залишення позовної заяви без руху відмовлено; встановлено Приватному підприємству-фірмі "Віган В" строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 03 березня 2026 року; відкладено підготовче засідання на 03 березня 2026 року.
03 березня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 167 ГПК України надійшли заперечення на відповідь на відзив. Окрім того, представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 03 березня 2026 року, зокрема: в задоволенні клопотання Приватного підприємства-фірми "Віган В" про витребування доказів відмовлено; закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/7/26 за позовом Рівненської міської ради до відповідача Приватного підприємства-фірми "Віган В" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, визначення нечинним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та призначено розгляд справи № 918/7/26 до судового розгляду по суті на 24 березня 2026 року.
13 березня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд поновити строк та долучити до матеріалів справи висновок експерта № СЕ-19/118-25/17063-БТ від 05 січня 2026 року.
Суд, у судовому засіданні 24 березня 2026 року без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив поновити строк та долучити докази до матеріалів справи. При цьому, суд керувався наступним.
Відповідно до ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Порядок вирішення питань, що виникають у зв`язку з поновленням та продовженням процесуальних строків визначено статтею 119 ГПК України.
За приписами ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Частиною 3 ст. 119 ГПК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 119 ГПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Враховуючи викладене, з метою повного, об`єктивного дослідження та встановлення обставин справи, а також з метою забезпечення принципу змагальності та рівності прав учасників процесу, суд вважає за доцільне поновити представнику відповідача пропущений процесуальний строк для подання доказів.
В судовому засіданні 24 березня 2026 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, представник відповідача заперечив заявлені позовні вимоги у повному обсязі, решта учасників процесу у свою чергу не забезпечили явку уповноваженого представника.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Розпорядженням Рівненської міської ради народних депутатів № 219-р від 13 березня 1992 року дозволено Рівненському головному магазину СП "Мінола-Трейдінг-Україна" влаштувати павільйон для реалізації промислових і продовольчих товарів по вул. Соборній, 15.
Рішенням Рівненської міської ради народних депутатів від 07 квітня 1992 року № 172 "Про реорганізацію магазину спільного підприємства "Мінола-Трейдінг-Україна" в зв`язку із реорганізацією спільного радянсько-австрійського підприємства "Мінола-Трейдінг-Україна" і з метою збереження в м. Рівне магазину по продажу товарів народного споживання на вільноконвертовану і прирівняну до неї валюту виконавчий комітет міської Ради народних депутатів вирішив, зокрема: начальнику ЖЕКу №-3/п. ОСОБА_3 / розірвати договір на оренду приміщення по вул. Соборна, 15 з Рівненським головним магазином спільного підприємства "Мінола-Трейдінг-Україна" з 01 квітня 1992 року; начальнику ЖЕКу №-3/п.Сахнюк Я.О./заключити договір на оренду приміщення магазину по вул. Соборній, 15 з товариством з обмеженою відповідальністю/ТОВ/фірмою "Орієнтир-3" з 01 квітня 1992 року.
Договором № б/н від 20 жовтня 1992 року, який укладено між Рівненським головним магазином спільного підприємства "Мінола-Трейдінг-Україна" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Орієнтир - 3" (покупець), встановлено наступне, покупець купив робочий проект комплексу торгових павільйонів згідно переліку та передав всі дозвільні документи на будівництво об`єкту за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15.
Наказом Департаменту архітектури Рівненської міської ради народних депутатів від 01 липня 1993 року № 77 "Про дозвіл на влаштування кіосків" на підставі витягу із протоколу № 5 від 22 червня 1993 року засідання комісії по розташуванню кіосків і павільйонів в місті дозволити тимчасово, строком на три роки, влаштувати кіоски і павільйони для організації торгівлі промисловими і продуктовими товарами таким підприємства і підприємцям, зокрема; 12. Товариству з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" дозволити розмістити два торгові павільйони по реалізації товарів народного вжитку за адресами: вул. Соборна, 15, вул. Соборна, 96 (108).
Договором № 24 від 13 липня 1993 року на право тимчасового користування землею в тому числі на умовах оренди укладеного між Відділом земельних ресурсів департаменту економіки міста та Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3", надано останньому надано в оренду земельну ділянку площею 0,0648 га строком на 3 роки.
Актом прийняття в експлуатацію торгових та побутових кіосків, павільйонів від 12 січня 1994 року павільйон Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15 прийнято в експлуатацію.
Рішенням Рівненської міської ради народних депутатів № 31 від 11 березня 1997 року "Про надання земельних ділянок під встановленні кіосків з літніми майданчиками під кафе" відповідно до рішення міської Ради від 19 жовтня 1996 року № 154 "Про передачу повноважень виконавчого комітету щодо вилучення та надання земельних ділянок під споруди тимчасового призначення" та керуючись статтями 3, 7, 8, 10, 19 Земельного кодексу України, Указом Президента України від 12 липня 1995 року № 608 "Про приватизацію та оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності", виконавчий комітет міської Ради вирішив, зокрема: 2. надати підприємствам, організаціям, установам із земель міста в тимчасове користування на умовах оренди строком на 3 роки для здійснення підприємницької діяльності земельні ділянки /додаток № 2/.
Відповідно до додатку № 2 до рішення № 31 від 11 березня 1997 року Товариству з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" по вул. Соборній надано в оренду земельну ділянку площею 50 м2.
На виконання вказаного рішення № 31 від 11 березня 1997 року між Рівненською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" укладено договір № 60 від 04 квітня 1997 року про оренду земельної ділянки площею 50 м2 строком на три роки для обслуговування торгового павільйону по вул. Соборна, 15.
Надалі відповідно до біржового контракту купівлі-продажу майна від 20 липня 1999 року Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" продало Вдовиченку Андрію Вікторовичу та Захаруку Андрію Миколайовичу торговий павільйон за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15 загальною площею 28,2 м2. 
Актом прийому-передачі торгового павільйону по вул. Соборній, 15 від 20 липня 1999 року, торговий павільйон передано Вдовиченку Андрію Вікторовичу та Захаруку Андрію Миколайовичу.
Договором про спільну діяльність б/н від 26 липня 1999 року укладеного між Виконавчим комітетом Рівненської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" встановлено наступне, п. 1.1. договору сторони цього договору зобов`язуються діяти для досягнення спільної мети по створенню впорядкованої торгівлі на території міста по вул. Соборній, 15, земельна ділянка площею 50 м2; п. 2.1.1. договору надано дозвіл на встановлення тимчасової споруди типу торговий павільйон у місці, визначеному п. 1.1. цього договору; п. 2 договору підприємець зобов`язується встановити тимчасову споруду типу торговий павільйон у місці визначеному п. 1.1. цього договору; п. 5.1. договору встановлено, що останній вважається розірваним підприємцем в односторонньому порядку після демонтажу і вивезення тимчасової споруди типу торговий павільйон з визначеної території та відтворення цієї території до стану, при якому вона може повноцінно використовуватися за попереднім призначенням або на інших умовах.
Рішенням Рівненської міської ради № 312 від 04 липня 2000 року "Про вилучення та надання земельних ділянок під встановлення кіосків, павільйонів та кіосків з літніми майданчиками під кафе" встановлено: надати із земель міста в тимчасове короткострокове користування на умовах оренди строком на один рік Товариству з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" земельну ділянку площею 50 м2 в районі центрального універмагу на вул. Соборній для обслуговування торгового павільйону; надати із земель міста в тимчасове короткострокове користування на умовах оренди строком на один рік Товариству з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" земельну ділянку площею 45 м2 біля будинку 96/108 на вул. Соборній для обслуговування торгового павільйону.
Договором про право тимчасового користування землею № 62 від 26 липня 2000 року Рівненська міська рада надає, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 95 м2 (п. 1.1. договору). Земельна ділянка надається на умовах оренди короткострокового користування строком на один рік для обслуговування торгових павільйонів на вул. Соборній в районі центрального універмагу та біля будинку № 96/108 (п. 1.2. договору). 
Надалі торговий павільйон (літера А-1), загальною площею 28,2 м2, який розташований на земельній ділянці площею 75 м, побудована на монолітному бетонному фундаменті з енергопостачанням, водопостачанням та каналізацією, з електричним опаленням, який знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15 на підставі біржового договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року перейшов до Приватного підприємства - фірма "Віган В".
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22000859 від 26 лютого 2009 року вбачається, що за Приватним підприємством - фірма "Віган В" відповідно до рішення третейського суду від 08 січня 2008 року № 15а зареєстровано право власності на торговий павільйон за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а. 
В примітках до вказаного витягу зазначено про присвоєння об`єкту нерухомості поштової адреси - вул. Соборна, 15а. 
Надалі Приватне підприємство - фірма "Віган В" звернулося до Рівненської міської ради із заявою з метою отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 100 м2, яка розташована за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А.
06 грудня 2013 року рішенням Рівненської міської ради № 3555 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення шляхом викупу земельної ділянки за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А.
06 жовтня 2015 року рішенням Рівненської міської ради № 5854 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність шляхом викупу земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 100 м за адресою м. Рівне, вулиця Соборна, 15-А Приватному підприємству - фірмі "Віган В" для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для реконструкції торгового павільйону під торгово-офісні приміщення та здійснення підприємницької діяльності), як власнику розташованого на цій земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.
26 травня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між Управлінням комунальною власністю та Приватним підприємством - фірма "Віган В" на підставі вищезазначеного рішення міської ради, останній придбав земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314 загальною площею 100 м2, за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А.
Зважаючи на викладені вище обставини справи, позивач стверджує, що за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, знаходиться об`єкт, який носить зовнішні ознаки нерухомості (торговий павільйон площею 28,2 м?), проте позбавлений юридичного фундаменту капітальності. Позивач наполягає на тому, що цей об`єкт є результатом самочинного будівництва, легалізованого через нікчемні правочини, що в кінцевому результаті призвело до незаконного вибуття земельної ділянки з комунальної власності у 2016 році. Позивач стверджує, що вказаний павільйон є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України, та те, що земельна ділянка ніколи не надавалася для капітального будівництва. 
Отже, на переконання позивача, зважаючи на викладені обставини необхідно скасувати державну реєстрацію права приватної власності Приватного підприємства-фірми "Віган В" на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон площею 28,2 м2 припинивши за Приватним підприємством-фірмою "Віган В" право на вказаний об`єкт, скасувати державну реєстрацію права приватної власності Приватного підприємства-фірми "Віган В" на земельну ділянку площею 100 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314 припинивши за Приватним підприємством-фірмою "Віган В" право на вказаний об`єкт, визнати недійсним договір кулівлі-продажу земельної ділянки не сільськогосподарського призначення, укладений 26 травня 2016 року між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради та Приватним підприємством-фірмою "Віган В" та зобов`язати Приватне підприємство-фірму "Віган В" повернути у комунальну власність Рівненської міської територіальної громади в особі Рівненської міської ради земельну ділянку площею 100 м з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 100 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Непорушність права власності є конституційним принципом, закріпленим у статті 41 Конституції України, а також в положеннях статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Положення частини другої статті 331 Цивільного кодексу України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 цього ж Кодексу щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Тобто для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття в експлуатацію; 3) державна реєстрація. Без виконання цих умов особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Цивільного кодексу України, згідно якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Згідно матеріалами справи, первинне виникнення об`єкта торгового павільйону який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а, ініційовано Розпорядженням Виконкому Рівненської міської ради народних депутатів № 219-р від 13 березня 1992 року. 
Вказаним актом органу місцевого самоврядування дозволялося лише "влаштування торгового павільйону". В термінології того часу та сучасного права - це тимчасова споруда. 
Торгові павільйони (якщо вони є капітальними спорудами) потребували відведення землі саме для будівництва.
Згідно до Земельного кодексу України (в редакції від 13 березня 1992 року № 2196-XII) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. (ст. 22). Приступати до використання земельної ділянки (в тому числі на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється." право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів." (ст. 23).
Відсутність Державного акта на земельну ділянку свідчить про те, що будівництво розпочато на земельній ділянці, яка не була виділена у встановленому законом порядку під даний об`єкт.
У даному випадку матеріали справи не містять доказів на виділення земельної ділянки для будівництва об`єкту нерухомості.
Будівництво без отримання Державного акта та встановлення меж в натурі, його дії прямо порушувало заборону, встановлену ст. 22 ЗК України.
Для будівництва комерційних (торгових) об`єктів обов`язковим було отримання вихідних даних.
Закон України "Про основи містобудування" (від 16 листопада 1992 року № 2780-XII) вбачається, що замовники (забудовники) зобов`язані: одержувати в установленому порядку архітектурно-планувальне завдання та інші вихідні дані на проектування, будівництво об`єктів; забезпечувати розробку, експертизу і в установленому порядку затвердження проектної документації; одержувати в установленому порядку дозвіл на виконання будівельних робіт." (стаття 24).
Відповідно до матеріалів справи АПЗ не видавалося, а проект не затверджувався, споруда не відповідає містобудівним вимогам того часу.
Здійснення будівельних робіт без реєстрації заборонено Положенням про державний архітектурно-будівельний контроль, затвердженим Постановою КМУ від 02 липня 1993 року № 449, а саме відповідно до пункт 3 "Надання дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю... Виконання будівельних робіт на об`єктах без дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю забороняється".
Отже, згідно з чинним на той час законодавством, будівництво капітальних споруд вимагало окремого акта про відведення земельної ділянки саме під будівництво, затвердження архітектурно-планувального завдання та отримання дозволу ДАБК. 
Перетворення тимчасової споруди на об`єкт нерухомості вимагає повної процедури будівництва: відведення землі під капітальну забудову, отримання дозволу ДАБК та введення в експлуатацію як закінченого будівництвом об`єкта.
Суд акцентує, що павільйон у 1994 році приймався як "тимчасовий кіоск". 
Також, слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що земельна ділянка площею 100 м? (кадастровий номер 5610100000:01:039:0314) коли-небудь відводилася саме під капітальне будівництво. Документи 1992-1994 років, на які посилається відповідач, містять терміни "встановлення" та "тимчасова споруда". 
Суд наголошує, трансформація МАФу в капітальну споруду шляхом добудови фундаменту без отримання містобудівних умов та обмежень є самочинним будівництвом.
Суд зазначає, що будь-яких дозвільних документів саме на будівництво об`єкту нерухомого майна відповідачем суду не подано, земельна ділянка для вказаних потреб не виділялася.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22000859 від 26 лютого 2009 року вбачається, що торговий павільйон за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а зареєстровано саме як об`єкт нерухомого майна та про даний факт стверджує відповідач.
Про даний факт також свідчить наданий відповідачем висновок експерта № СЕ-19/118/-25/17063-БТ від 05 січня 2026 року, відповідно до якого експертом визначено, що торговий павільйон, що розташований за адресою м. Рівне, вул. Соборна 15а, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, являється об`єктом нерухомого майна. Судовий експерт Соловей О.В. підтвердив, що павільйон має бетонний фундамент та нерозривний зв`язок із землею, що технічно відносить його до нерухомості. 
Проте, суд зазначає, що технічна нерухомість не тотожна юридичній законності.
Експерт прямо вказав на відсутність проектної, виконавчої та дозвільної документації на момент дослідження. Таким чином, експертиза підтверджує фізичну капітальність споруди, яка була досягнута шляхом самовільних робіт на земельній ділянці, що не передбачала капітального будівництва.
Отже судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а має всі ознаки саме об`єкту нерухомого майна.
Зважаючи на викладене, з аналізу наявних дозвільних документів наявних у матеріалах справи, попереднім власникам торгового павільйону який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а, судом встановлено, що надано дозвіл саме на тимчасове встановлення останнього, технічна документація розроблювалася саме для створення тимчасової споруди, земельна ділянка надавалася на праві оренди з метою обслуговування вказаного павільйону, дозволів щодо побудови об`єкту нерухомості не надавалося та земельна ділянка для вказаних дій не відводилась.
При прийнятті рішення суд керується принципом "Ex injuria jus non oritur" (З кривди право не виникає). Жодна дія, вчинена з порушенням закону або на підставі підроблених документів, не може стати джерелом законних прав для особи, яка її вчинила або скористалася її наслідками.
Суд зазначає, що факт наявності фундаменту, сам по собі не перетворює тимчасову споруду на нерухомість у юридичному розумінні, якщо не було дотримано встановленої законом процедури переведення тимчасової споруди у капітальну. Вказане зазначено у висновку експерта.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Частиною восьмою статті 39 вказаного закону передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6- 1328цс15, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 501/1256/17.
Зміст положень статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Ураховуючи положення частин 3-5 статті 376 Цивільного кодексу України, коли власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).
Отже, зважаючи на вище викладені обставини справи, судом встановлено, що торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а є об`єктом самочинного будівництва оскільки об`єкт нерухомого майна збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (матеріали справи не містять доказів щодо надання дозволу на будівництва торгового павільйону на земельній ділянці), торговий павільйон збудовано без належного дозволу на виконання будівельних робіт (матеріали справи не містять доказів, що надавали б можливість збудувати саме об`єкт нерухомості). 
Щодо права власності на торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а, суд зазначає наступне.
Відповідно до матеріалів справи, набуття права власності Товариством з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" відбулося згідно з наступними документами: 13 березня 1992 року виконком надав дозвіл на влаштування павільйону; після реорганізації та переуступки прав від СП "Мінолта-Трейдінг-Україна", Товариство з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" стало власником проектної документації; 12 січня 1994 року видано акт прийняття в експлуатацію; об`єкт розташовувався на земельній ділянці, наданій у тимчасове користування (підтверджується рішеннями міської ради та договорами оренди).
Однак, матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності Товариством з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" на торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а. 
Відповідно до законодавства України 1992-1994 рік існували норми, що вимагали реєстрації об`єктів нерухомості в БТІ, а саме Постанова КМУ № 440 від 10 грудня 1991 року зобов`язувала проводити технічну інвентаризацію та реєстрацію об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності; Наказ ДКП України № 56 від 13 грудня 1995 року (який діяв і раніше у формі відомчих інструкцій) встановлював, що право власності на об`єкти нерухомого майна підлягає обов`язковій державній реєстрації в місцевих БТІ; Інструкція про порядок реєстрації (1995 р.) Пункт 1.4 прямо вказував, "Державній реєстрації в БТІ підлягають об`єкти нерухомого майна, розташовані на землях, наданих у користування або у власність".
Отже, зважаючи на викладені вище обставини Товариство з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" зобов`язане зареєструвати в органах БТІ право власності на торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а, що останнім не здійснено. 
Суд зазначає, до 2004 року реєстрацію прав власності здійснювали Бюро технічної інвентаризації (БТІ). На правовстановлюючих документах (договорах, свідоцтвах) ставилася відмітка про реєстрацію або видавався реєстраційний посвідчення. Без такої реєстрації право власності вважалося незавершеним у відносинах з третіми особами та державою. Отже, право власності виникає в момент реєстрації.
Вказані обставини свідчать, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" фактично не набуло права власності на торговий павільйон який знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 15а.
Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Як встановлено матеріалами справи, надалі відповідно до біржового контракту купівлі-продажу майна від 20 липня 1999 року Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма "Орієнтир - 3" продало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 торговий павільйон за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 28,2 м2. 
Актом прийому-передачі торгового павільйону по АДРЕСА_1 від 20 липня 1999 року, торговий павільйон передано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Проте, сам по собі факт укладання контракту на біржі не означав автоматичного переходу права власності на нерухоме майно з огляду на наступне.
На момент укладання угоди діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року. Хоча ст. 128 ЦК УРСР вказувала, що право власності виникає з моменту передачі речі, вона містила застереження: "якщо інше не передбачено законом". 
Стаття 227 ЦК УРСР (за аналогією закону для капітальних споруд) встановлювала, що договори про відчуження нерухомості повинні бути зареєстровані у виконавчому комітеті місцевої Ради (функції якого виконували БТІ).
Відсутність реєстрації договору означала, що правовий наслідок (перехід права власності) не настав.
Процедура реєстрації нерухомості у 1999 році регулювалася Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб , що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, відповідно до пункту 1.4 інструкції зазначено, що державній реєстрації в БТІ підлягають об`єкти нерухомого майна всіх форм власності . Пункти 3.1 та 3.5 інструкції вказували, що реєстрація проводиться шляхом внесення запису до Реєстрової книги. Тільки після цього документ вважався належним чином оформленим.
Стаття 15 Закону "Про товарну біржу" звільняла біржові угоди лише від нотаріального посвідчення, але вона не звільняла покупця від обов`язку державної реєстрації права власності в органах БТІ.
Біржовий контракт був лише підставою для реєстрації, а не документом, що її замінює.
Без реєстрації в БТІ угода вважалася такою, що не відбулася в частині передачі речового права на нерухомість.
Судом встановлено, що штамп БТІ на біржового контракту відсутній, вказані обставини свідчать про те, що державна реєстрація не відбулася, а отже, держава не визнала перехід права власності від Товариства з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" до фізичних осіб - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не здійснили державну реєстрацію Біржового контракту від 19 липня 1999 року у Бюро технічної інвентаризації (що підтверджується відсутністю відповідних відміток/штампів), вони не набули статусу власників об`єкта нерухомості у 1999 році.
Крім того, слід зазначити, що без державної реєстрації в БТІ, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Орієнтир-3" до 1999 року, подальший перехід права власності до Вдовиченка та ОСОБА_4 є нікчемним.
Відповідно до тверджень відповідача, останній набув право власності на будівлю торгового павільйону (літера А-1), загальною площею 28,2 м2, яка розташована на земельній ділянці площею 75 м, побудована на монолітному бетонному фундаменті з енергопостачанням, водопостачанням та каналізацією, з електричним опаленням, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі біржового договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року.
Надалі відповідач зазначає, що відповідно рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Діловий Захід" № 15а від 08 січня 2008 року, за останнім визнано право власності на вказаний вище торговий павільйон (літера А-1), загальною площею 28,2 м2,, що у свою чергу стало підставою для державної реєстрації права власності за Приватним підприємством-фірма "Віган В" на вказаний об`єкт та подальше право відповідача на виділення земельної ділянки для придбання останньої як власнику нерухомості яка знаходиться на ній.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосив, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого майна як самочинного.
Також, позицією Великої Палати Верховного Суду встановлено, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
В основі аргументації відповідача лежить твердження про законність набуття права власності на підставі правочину 2007 року. 
Однак, вказані твердження відповідача не відповідають дійсності, зважаючи на наступні обставини.
Судом встановлено, що біржовий договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року торгового павільйону (літера А-1), загальною площею 28,2 м2 укладено із порушеним порядком нотаріального посвідчення вказаного правочину.
Станом на 2007 рік нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки, житлового будинку, квартири) було обов`язковим згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України. Недотримання цієї вимоги визнає договір нікчемним. Також обов`язковим було нотаріальне посвідчення попередніх договорів щодо нерухомості.
Рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Діловий Захід" № 15а від 08 січня 2008 року не є правовстановлюючим документом який засвідчує вже існуюче право власності особи на нерухоме майно. Слід зазначити, що у рішенні третейського суду не надавалась оцінка щодо того, на підставі яких саме правовстановлюючих документів (докази права власності на торговий павільйон) продавець за біржовим договором купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року відчужив спірний торговий павільйон відповідачу, та немає жодних посилань на належні та допустимі докази щодо права власності на зазначений об`єкт нерухомості.
У даному випадку правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно міг би бути нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.
Однак, відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів нотаріального посвідчення біржового договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року.
Суд зазначає, що Приватне підприємство - фірма "Віган В" свідомо оминуло нотаріальне посвідчення оскільки при нотаріальному посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна перевіряється первинні документи набуття права власності власником майна яке продається, у той час коли при розгляді справи № 15а третейський суд надавав лише оцінку не виконання умов біржового договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року, не перевіряв належність права власності та правомочність сторін.
Відповідності до норм ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Зважаючи на встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку про те, що біржовий договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року є нікчемним правочином та не породжує будь-яких прав та обов`язків. 
Суд критично оцінює та зазначає, що використання судових рішень (зокрема Третейського суду) як інструменту для легалізації самочинного будівництва в обхід містобудівного законодавства є недопустимим. 
Це узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що державна реєстрація права власності не є достатньою підставою для визнання об`єкта нерухомістю, якщо він був зведений з порушенням суті землекористування.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Щодо недійсності договору купівлі-продажу землі від 26 травня 2016 року, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Частина 1 ст. 134 Земельного кодекс України встановлює, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
З огляду на встановлені судом обставини справи, реєстрація права власності за Приватним підприємством - фірмою "Віган В" на об`єкт самочинного будівництва торгового павільйону (літера А-1) загальною площею 28,2 м2 за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15 на підставі рішення третейського суду та набуття майна відповідно до нікчемного договору купівлі-продажу (біржового контракту), не означає виникнення права власності на ці об`єкти, відтак, у Приватного підприємства - фірми "Віган В" були відсутні правові підстави на набуття земельної ділянки під цим будівництвом у власність чи користування в неконкурентний спосіб на підставі ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України. 
В силу положень ч. 1 ст. 134 та частин 1, 2 ст. 135 Земельного кодексу України, земельна ділянка державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) в цьому випадку підлягала виключно продажу на земельних торгах.
Отже, оскільки право власності Відповідач оформив на підставі нікчемного правочину та самочинного будівництва, він ніколи не був легітимним власником нерухомості та не набув права власності. Як наслідок, у відповідача не виникло передбаченого ст. 128 ЗК України переважного права на викуп ділянки без конкурентних торгів. Договір купівлі-продажу землі № 139 є недійсним в силу ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він суперечить інтересам держави та громади, позбавляючи останню права на справедливий розподіл земельного ресурсу через відкриті торги.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Щодо правового статусу об`єктів самочинного будівництва, суд враховую позицію висловлену Верховинм Судом, зокрема і в постанові Верховного Суду України від 27 липня 2022 року у справі № 826/12166/16, в якій останній зазначив: "Аналіз норм частини другої статті 39-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" засвідчує, що об`єкт вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети: або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи: чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Ознаки самочинного будівництва наведено й у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України, за змістом якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, за наявності хоча б однієї з вищевказаних обставин або сукупності їх усіх чи декількох одночасно, об`єкт вважається самочинним будівництвом. При цьому, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 826/7605/18, прийняття спорудженого об`єкта в експлуатацію є останнім етапом створення об`єкта архітектури, а зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, зокрема, для оформлення права власності на нього. Водночас, відповідно до висновків щодо застосування норм права, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 № 916/3200/17(916/2791/1 ЗІ, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Зазначені висновки узгоджуються й з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23.06.2020 у справі № 680/214/1 б-ц. Колегія судців акцентує увагу й на приписах частин другої, третьої статті 376 Цивільного кодексу України, за змістом яких особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Висновки щодо застосування вищевказаних норм права викладені, зокрема, у постанові від 21.10.2020 у справі № 910/2939/19, згідно з якими зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізацїї (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі № 161/14920/16-а зазначала, що за приписами статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.".
Поряд з цим, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (п.п. 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).
Правові наслідки самочинної забудови, встановлюються статтею 376 ЦК України.
Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувачі земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (ч. 6 ст. 376 ЦК України).
Отже, формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Зокрема, у пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів Легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею).
Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на цій будівлі або споруді, хоча й не закріплений у такому випадку в законі, міститься в правилах ст. 120 ЗК України , ст. 377 ЦК України , інших положеннях законодавства (постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Частиною 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З огляду на положення ст. 1, ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 84, ст. 122 ЗК України, ст.ст. 1, 2, 6,10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Згідно із ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Положення ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі ст.ст. 12, 83, 122 ЗК України, ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.
Зокрема, ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають:
а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;
б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;
в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до правових висновків, зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови).
Таким чином, в результаті незаконного оформлення, встановлено факт не набуття права власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 100 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки - Рівненської міської територіальної громади, яка позбавлена можливості користуватись та розпоряджатися цією земельною ділянкою.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові.
Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. З цієї статті).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ст. 212 ЗК України).
З огляду на викладене вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю.
Стосовно твердження про добросовісного набувача і втручання у право на мирне володіння, суд зазначає наступне.
Рішенням ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі "Стретч проти Сполученого Королівства" та рішенням ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" визначено необхідність додержання принципу належного врядування при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.
Разом з тим у п. 71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування. як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь - якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного врядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене принцип належного врядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість утручання держави в право на мирне володіння майном.
В свою чергу, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймсіндо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 05 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 04 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06 липня 2008 року).
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.
Отже, суд зазначає, що правомірні очікування (ст. 1 Першого протоколу ЄСПЛ) виникають лише на підставі законних актів. Особа, яка свідомо отримувала право власності за нікчемними правочинами на самочинне будівництво, не може претендувати на захист за Конвенцією, оскільки її володіння з самого початку було недобросовісним.
В свою чергу, відповідно до ст. 328 та ст. 329 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зважаючи на вищевикладене, у даному випадку є усі підстави стверджувати, що відповідач не міг законно набути право приватної власності на об`єкт нерухомості - торгові павільйони. Натомість останній намагався отримати таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного.
Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі "Депаль проти Франції" (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року.
Територіальна громада м. Рівне в особі міської ради має легітимний інтерес у забезпеченні законності містобудівної діяльності та збереженні земель громади від протиправного відчуження. 
Судом враховано наявність електронної петиції та численних звернень мешканців міста щодо впорядкування забудови за адресою вул. Соборна, 15-А. Суд констатує, що повернення земельної ділянки у комунальну власність та демонтаж споруди, зведеної з порушенням закону, відповідає інтересам безпеки та архітектурного вигляду центральної частини міста.
Захист інтересів громади на володіння своєю землею та дотримання правопорядку в даному випадку переважає над індивідуальним інтересом відповідача, оскільки право на майно не може ґрунтуватися на правопорушенні (Ex injuria jus non oritur).
Суд наголошує, що відповідач не набув права власності на спірний об`єкт нерухомості.
Суспільний інтерес у цій справі полягає у запобіганні легалізації самочинного будівництва, створеного шляхом маніпуляцій з документами.
За таких обставин втручання в мирне володіння майном є законним та виправданим.
Щодо посилання відповідача про сплив строків позовної давності, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на наступне.
Суд констатує, що положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.
Такий підхід у судовій практиці є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21). 
Так, предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову (п. 96 постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20).
Поняття "триваючого правопорушення" законодавством не наведене, однак викладене у судовій практиці. Відтак, триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження таких дій чи бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом (постанова Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц).
Таким чином, негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.
Відповідно, позовну вимогу зобов`язати повернути об`єкт нерухомості потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця (висновок викладений у постанові Касаційного Цивільного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3093/19).
Також, суд зазначає, що позивач (Рівненська міська рада), як орган місцевого самоврядування, при укладенні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки у 2016 році діяв на підставі принципу добросовісного врядування та презумпції достовірності державних реєстрів, позивач був наділений повноваженнями лише щодо перевірки юридичного факту наявності права власності (запису в реєстрі), а не проведення аналізу правомірності його набуття у 90-х роках. Позивач не міг довідатися про порушення свого права раніше, ніж відповідні обставини (факти) стали відомі останньому під час розгляду даної справи, а саме позивач не мав об`єктивної можливості виявити неправомірність правовстановлюючих документів відповідача раніше.
Відтак враховуючи, що володіння користування та розпорядження Приватним підприємством - фірмою "Віган В" торговим павільйоном (літера А-1) загальною площею 28,2 м2 за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15а, який отримане за нікчемним договором, має триваючий характер, не припинено та продовжує існувати до дати звернення з позовною заявою у цій справі, земельна ділянка під вказаним об`єктом нерухомого майна набута неправомірно та не повинна була вибути з володіння законного власника - Рівненської міської ради, позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку є негаторним позовом, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця - територіальної громади міста Рівного.
Висновки суду за результатами вирішення спору.
З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів та наведених норм права господарський суд дійшов наступних висновків. Спірний торговий павільйон, розташований за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А, створений без належних дозвільних документів на виконання будівельних робіт. Відповідачем не доведено факт законності спорудження зазначеного об`єкта чи факт законного придбання вже готового об`єкта нерухомості. Державна реєстрація права власності на об`єкт не усуває самочинності будівництва. Відповідно до статті 376 ЦК України самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню особою, яка його спорудила або на користь якої здійснено будівництво. Земельна ділянка підлягає приведенню у придатний для використання стан. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги Рівненської міської ради є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з правилами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 15 140 грн. 00 коп., який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити.
2. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності Приватного підприємства-фірми "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158) на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон площею 28,2 м2 (реєстраційний номер 26565982, номер запису: 204-2756 в книзі: 17), який розташований за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15а, припинивши за Приватним підприємством-фірмою "Віган В" право на вказаний об`єкт.
3. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності Приватного підприємства-фірми "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158) на земельну ділянку площею 100 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 924389856101, номер відомостей про речове право: 14674539, рішення про державну реєстрацію 29766280 від 26 травня 2016 року), яка знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А, припинивши за Приватним підприємством-фірмою "Віган В" право на вказаний об`єкт.
4. Визнати недійсним договір кулівлі-продажу земельної ділянки не сільськогосподарського призначення, укладений 26 травня 2016 року між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (ЄДРПОУ 26259563) та Приватним підприємством-фірмою "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158), зареєстрований реєстрі за № 139.
5. Зобов`язати Приватне підприємство-фірму "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158) повернути у комунальну власність Рівненської міської територіальної громади в особі Рівненської міської ради (код ЄДРПОУ 34847334, вул. Соборна, 12А, м. Рівне, 33028) земельну ділянку площею 100 м з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, яка знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А;
6. Зобов`язати Приватне підприємство-фірму "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 100 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:039:0314, яка знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15-А, привівши її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництв - "торговий павільйон" площею 28.2 м (реєстраційний номер 26565982, номер запису: 204-2756 в книзі: 17);
7. Стягнути з Приватного підприємства-фірми "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158) на користь Рівненської міської ради (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а, код. 34847334) витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяча сто сорок) грн. 00 коп.
8. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

Позивач (Стягувач): Рівненська міська рада (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а, код. 34847334).
Відповідач (Боржник): Приватне підприємство-фірма "Віган В" (33028, м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 10, код ЄДРПОУ 30352158).

Повний текст рішення складено та підписано 03 квітня 2026 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).
Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Вадим Торчинюк