Номер провадження: 22-ц/813/2179/26 
Справа № 505/1941/24
Головуючий у першій інстанції Івінський О. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника  ОСОБА_1 - адвоката Кравцана В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцан Віктор Михайлович, на рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року, повний текст якого складено 14 жовтня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Івінського О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

14.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що в період часу з жовтня 2004 року по серпень 2021 року позивач проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. 
Від спільного проживання сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З серпня 2021 року сторони припинили сімейні стосунки. ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 та дітьми не проживає, відносини із дітьми не підтримує, участі у їх вихованні не приймає. Син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 та донька відповідача від першого шлюбу ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Діти перебувають на утриманні позивача ОСОБА_1 , всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки зі сторони відповідача, яка не проявляє жодного інтересу до дітей, та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. 
Позивач зареєстрований як ФОП та здійснює підприємницьку діяльність у м. Одесі. Відповідач добровільно допомогу на утримання дітей не надає, тому позивач був змушений звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дітей та відповідно до судового наказу, виданого 10.11.2023 року Котовським міськрайонний судом Одеської області, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання двох спільних дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до повноліття дітей. 
На думку позивача вищезазначені обставини свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Подільського міськрайонного суду Одеської області від 14.10.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.222-227).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кравцан В.М. ставить питання про скасування рішенням Подільського міськрайонного суду Одеської області від 14.10.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-6).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.20-21).
Колегією суддів було також враховано заяву представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, в заяві представник третьої особи зазначив, що вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав (а.с.22-23). 
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція1), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника апелянта та у відсутність інших учасників справи. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками і що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом реагування (т.1, а.с.222-227).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач  ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.16, 20).
На підставі судового наказу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.11.2023 року у справі 505/4132/23 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання двох вищевказаних дітей: сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку доходу щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.10.2023 року і до досягнення сином ОСОБА_7 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення донькою ОСОБА_8 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с.28-29).
Відповідно до довідки Одеського ліцею № 63 Одеської міської ради за № 112 від 24.04.2024 та характеристики Одеського ліцею № 63 Одеської міської ради за № 01-28/209 від 24.04.2024, ОСОБА_3 навчається в навчальному закладі з першого класу, на даний час, в 10-Б класі, зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, активний учень, приймає активну участь у громадському житті класу і ліцею. Вихованням хлопця та його сестер багато років успішно займається тільки батько, постійно спілкується з класним керівником, регулярно відвідує батьківські збори (т.1, а.с.18-19).
За змістом довідки Одеського ліцею № 63 Одеської міської ради за № 113 від 24.04.2024 та характеристики Одеського ліцею № 63 Одеської міської ради від 29.04.2024, ОСОБА_4 навчається в навчальному закладі в 1-А класі, тобто з вересня 2023 року, вихованням дівчинки успішно займається тільки батько. З мамою не знайомі, так як вона ніколи не цікавилася успіхами доньки, батько постійно спілкується з класним керівником, відвідує батьківські збори. Дівчинка забезпечена всім необхідним для успішного навчання (т.1, а.с.23-24).

Згідно довідки, виданої головою ОСББ «Олександра Невського 39/3» ОСОБА_9 , з 19.08.2021 по теперішній час ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та з донькою матері від першого шлюбу ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Мати ОСОБА_2 з ними не проживала, не відвідувала і участі у виховані дітей не приймає (т.1, а.с.25).

Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, більшістю голосів вважають доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 (т.1, а.с.180-183).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», та за змістом ст. 150 СК України, на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Разом з тим, ст. 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав, які є , з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини.

При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому законом.
Обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення права дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (ст.ст. 1, 9 Конвенції про права дитини (далі – Конвенція 2).

Результат аналізу міжнародних стандартів у сфері правосуддя, дружнього до дитини, та підходів Верховного Суду свідчить про те, що судові рішення у справах, які стосуються якнайкращих інтересів дитини, повинні мати належну мотивацію та відображати специфічні елементи, які впливають на врахування принципу якнайкращих інтересів дитини.
Наприклад, Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дитини, орієнтують, що рішення та постанови суду щодо дітей повинні бути належним чином обґрунтовані та пояснені їм мовою, яку діти можуть зрозуміти, зокрема, рішення, в яких погляди і думки дитини не було підтримано (Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дитини, і пояснювальна записка: прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17.11.2010 року).

Оскільки Україна взяла на себе зобов`язання за Конвенцією 2, важливими для побудови національної політики та правозастосовної практики будуть висновки Комітету ООН з прав дитини (далі - Комітет), які є джерелом права відповідно до пп. «b» п. 3 ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, яка закріплює правило про те, що поряд із нормами міжнародного договору обов`язково треба використовувати подальшу практику застосування договору, який встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Особливості аргументації рішення у справі, що стосувалась якнайкращих інтересів дитини мають місце у рішення Комітету у справі «А.Б. проти Фінляндії» від 04.02.2021 року (повідомлення № 51/2018), в якій Комітет нагадав, що для наглядного підтвердження факту дотримання права дитини на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування, будь-яке рішення щодо дитини чи дітей має бути мотивовано, обґрунтовано та роз`яснено. При викладанні аргументації слід чітко вказати всі факти щодо обставин, у яких знаходиться дитина, які елементи були визнані доречними для оцінки її найкращих інтересів, зміст елементів у цьому конкретному випадку та ступінь значущості, яка була їм надана в контексті визначення найкращих інтересів дитини. У цьому зв`язку Комітет зазначає, що формальне та загальне посилання Імміграційної служби Фінляндії на найкраще забезпечення інтересів дитини без урахування думки автора означає, що конкретні обставини, що стосуються автора, не були розглянуті, та оцінка наявності небезпеки серйозного порушення Конвенції ООН про права дитини з урахуванням його конкретних обставин не була проведена.

Визначаючи зміст принципу якнайкращих інтересів дитини необхідно брати до уваги інтереси дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09)).

Більш широкий підхід виробив Комітет ООН з прав дитини в Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (п. 1 ст. 3)», який був імплементований і в практику Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 654/4307/19).

Так, Комітет звернув увагу на те, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.
Перелік таких елементів не є вичерпним і залежно від конкретної ситуації певний елемент може переважати над іншим.

Підхід Комітету ООН з прав дитини може слугувати алгоритмом для оцінки та визначення якнайкращих інтересів дитини, за якими належить діяти в такому порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Також важливим є те, що відповідно до ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19.

Крім того, згідно із законом на суд покладений обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, враховувати факти вчинення домашнього насильства як стосовно дитини, так і у присутності дитини. Тобто в разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти, чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або у її присутності (постанова Верховного Суду від 14.02.2024 року у справі № 723/4182/22).

Аналіз міжнародних стандартів прав дитини та практики ЄСПЛ свідчить, що при розгляді спорів, пов`язаних із захистом прав дитини, в судовому рішенні необхідно наводити мотиви врахування (неврахування), які стосуються:
- того, як враховувались якнайкращі інтереси дитини, які елементи залежно від специфіки спору брались до уваги для визначення їх змісту;
- того, чи враховано думку дитини або чи наведено підстави її неврахування;
- оцінки висновку органу опіки та піклування або причин, що зумовили неможливість отримання такого висновку;
- відповіді на твердження про застосування домашнього насильства;
- залежно від обставин конкретної справи рівня розвитку дитини, соціально-психологічних рис дитини, умов її проживання та навчання, безпеки, ситуації в сім`ї і взаємовідносин з дорослими тощо.
Актуальність кожного з таких елементів буде залежати від обставин конкретної справи, де одним буде надаватись більша вага, ніж іншим (постанова Верховного Суду від 14.03.2025 року у справі № 527/955/24).

Підстави для позбавлення батьківських прав, закріплені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.
Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Аналогічні висновки містяться у постанові у постанові Верховного Суду від 18.02.2026 року у справі № 757/33649/24-ц.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13). Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», передбачає необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Проте у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом з урахуванням підходів Верховного Суду закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (постанова Верховного Суду від 30.09.2025 року у справі № 594/837/24).

Апеляційний суд зазначає, що в даному випадку відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені ч.1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
При цьому суд першої інстанції на підставі правил ст. 19 СК України обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування, правильно зазначивши, що він є недостатньо обґрунтованим, оскільки складений лише зі слів батька. 

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне попередити відповідача ОСОБА_2 про необхідність зміни з її боку ставлення до виховання своїх неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на орган опіки та піклування, яким є Київська районна адміністрація м. Одеси, контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків. 

Колегія суддів заявляє, що у разі відсутності зміни свого ставлення до виховання своїх неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , питання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно вищезазначених неповнолітніх дітей, може бути знову поставлене перед судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцан Віктор Михайлович, залишити без задоволення.

Рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 20.03.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева