Справа №:755/5181/25
Провадження №: 2/755/2014/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2026 р.           м.Київ 
Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Коваленко І.В.,
за участі секретаря судових засідань - Грищенко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (виконавчий комітет Лисичанської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про захист та поновлення порушених прав і законних інтересів, -
в с т а н о в и в :
Рух справи
12.03.2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (виконавчий комітет Лисичанської міської ради), в якому позивач просить суд: 
«1.Зобов`язати Лисичанську міську військову адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області скасувати рішення від 07 квітня 2020 року: № 139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" та № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною", прийняте виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області.
2. Зобов`язати Лисичанську міську військову адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області з 07 квітня 2020 р. поновити рішення від 07 травня 2019 року № 217 "Про надання ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» та рішення від 18 червня 2019 року № 292 "Про призначення опікуна над малолітньою дитиною", прийняте виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області.»
03.04.2025 року позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано в провадження судді Коваленко І.В.
08.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
23.04.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 08.04.2025 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків.
29.04.2025 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (виконавчий комітет Лисичанської міської ради), третя особа: ОСОБА_2 , про захист та поновлення порушених прав і законних інтересів за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання на 10 год. 00 хв. 12 червня 2025 року.
12.06.2025 року з метою не порушення процесуальних прав відповідача та третьої особи у справі в підготовчому засіданні оголошено перерву до 24.07.2025 року об 10 год. 00 хв.
24.07.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у даній справі.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви, проти заочного рішення не заперечував.
Уповноважений представник відповідача Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (виконавчий комітет Лисичанської міської ради) та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили, правом подання відзиву на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористались. 
Доводи позову
В обґрунтування позову позивачем вказується, що він є рідним дідусем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донька позивача - ОСОБА_4 (надалі за текстом - ОСОБА_4 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2 ).
30.07.2018 року ОСОБА_5 звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до свого сина ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана цивільна справа № 415/5861/18 розглядалась за участі третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Лисичанської міської ради, який підготував висновок від 28.02.2019 за № 999/01-16 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши, що: «малолітня дитина ОСОБА_3 відвідує дитячий садок «Калінушка». Батько батьківські збори не відвідує, дитину в дитячий садок не приводить, не приймає участь у вихованні сина; батько малолітньої дитини - ОСОБА_2 з квітня 2017 року с сином ОСОБА_3 не мешкає, матеріально не утримує, оскільки влаштовує особисте життя.» 
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше і не більше розміру, визначеного законодавством, починаючи з 30 липня 2018 р. і до повноліття дитини. Вказане рішення учасниками справи не оскаржувалось та набрало законної сили 12 квітня 2019 року. 
Рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.05.2019 № 217 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. За малолітньою дитиною ОСОБА_3 , збережено право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , де він зареєстрований і проживав з матір`ю. 
Рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 18.06.2019 № 292 позивача ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи те, що мати дитини - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , була рідною донькою позивача, а сама дитина є онуком позивача та тривалий час проживала і зараз проживає разом із позивачем. 
Отже, як вказує позивач, з 18 червня 2019 року він набув статусу опікуна, а відповідно став законним представником малолітньої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому Законом було надано право звертатися до суду для захисту і поновлення порушених прав та законних інтересів цієї дитини. 
11.12.2019 року, ОСОБА_2 (відповідач у справі № 415/5861/18) звернувся до Луганського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Лисичанського міського суду від 12.03.2019 року. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 знав про наявність у статусу опікуна, але умисно приховав цей факт від правосуддя. 
На думку позивача, 23.12.2019 року, ОСОБА_5 , в порушення вимог статті 183 ЦПК України, під час розгляду судом апеляційної інстанції скарги ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року подала до апеляційного суду заяву про відмову від позову у порядку ст.ст. 206, 373 ЦПК України. 21.01.2020 року апеляційний суд постановив ухвалу, згідно якої прийняв відмову ОСОБА_5 від позову, а рішення Лисичанського міського суду від 12.03.2019 року визнав не чинним. 
Позивач стверджує, що незалучення Луганським апеляційним судом позивача до участі у справі, як опікуна та законного представника малолітньої дитини, в якості третьої особи на стороні позивача, суттєво вплинуло на права та законні інтереси дитини, оскільки суд апеляційної інстанції позбавив малолітню особу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законного права на аліменти, які він до цього не отримував - 3,5 роки і залишив поза увагою питання про витрати батька його онука двох видів державною допомоги на свої потреби. 
Позивач також стверджує, що Служба у справах дітей Лисичанської міської ради (начальник Логвіненко С.В.) не тільки знехтувала своїми процесуальними правами та обов`язками, не з`являвшись на засідання апеляційного суду, але також приховала від правосуддя, що ОСОБА_3 знаходиться під опікою позивача. Тільки спромоглася електронною поштою надіслати, перед самим засіданням суду ІІ-ої інстанції, лист № 60 від 20.01.2020 р. щодо висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Про це рішення Луганського апеляційного суду, вище зазначеної справи, позивач дізнався випадково та пізно. Навіть і після рішення суду апеляційної інстанції, його онук - ОСОБА_3 продовжував жити в сім`ї позивача під його піклуванням та на його матеріальному забезпеченні. 
04.02.2020 року позивач звернувся до Служби у справах дітей Лисичанської міської ради із заявою, в якій, серед іншого, просив до остаточного вирішення спірних питань в судовому порядку, будь-яких дій не вчинять та рішень, які тим чи іншим чином будуть стосуватися малолітньої дитини - ОСОБА_9 , не приймати. У разі надходження на адресу органу опіки будь-якої інформації, у тому числі вчинення дій чи/або прийняття рішень іншою юридичною (фізичною) особою, які тим чи іншим чином стосуються прав та інтересів малолітньої дитини, невідкладно проінформувати позивача. 
11.02.2020 року позивач, як опікун ОСОБА_9 , звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування в особі Служби у справі дітей Лисичанської міської ради. про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. 
20.02.2020 року позивач проінформував про даний судовий спір виконком Лисичанської міської ради та звернувся з клопотанням: залишити онука - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , під його опікою до остаточного вирішення Лисичанським міським судом Луганської області в судовому порядку питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . 
До остаточного вирішення спірних питань в судовому порядку, будь-яких дій не вчинять та рішень не приймати, які тим чи іншим чином будуть стосуватися малолітньої дитини - ОСОБА_9 . 
До 07.03.2020 року, позивач з дружиною та онуками ( ОСОБА_10 і ОСОБА_3 ) проживали сумісно, а усі матеріальні витрати пов`язані з піклуванням про їх здоров`я, фізичний, духовний, інтелектуальний, моральний і соціальний розвиток, виховання, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей тощо вони разом з дружиною покривали за рахунок коштів сімейного бюджету. 
07.03.2020 року, ОСОБА_5 зі своїм чоловіком ОСОБА_11 забрали та вивезли за межі адміністративної території у невідомому напрямку малолітню дитину - ОСОБА_9 всупереч особистій волі позивача, як опікуна дитини, з яким малолітня дитина після смерті матері постійно проживала та знаходилась на його піклуванні, місце реєстрації якої та право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 було визначене пунктом другим рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.05.2019 за №217. 
10.03.2020 року, у зв`язку з вказаними подіями, позивач звернувся із заявою до органу опіки та піклування в особі Служби у справі дітей Лисичанської міської ради, в якій просив допомогти онуку, проте Служба у справах дітей заходів належного правового реагування, в межах наданих державою повноважень та покладених на них обов`язків, не вживала. 
Також, 10.03.2020 року позивач звернувся до міського відділу Національної поліції м. Лисичанська із заявою про викрадення свого онука. З відповіді заступника поліції ОСОБА_12 від 23.03.2020 року за №11353/14/35-2020 позивач дізнався, що Кирило знаходиться за межами Луганської області, а саме: АДРЕСА_2 .
Не зважаючи на звернення позивача допомогти його онуку, який опинився в складних життєвих обставинах, відповідач заходів належного правового реагування в межах наданих повноважень та покладених обов`язків не вжив. На думку позивача, відповідач був добре обізнаний з характеристикою ОСОБА_2 , як батька дитини, оскільки надавав відповідні висновки про доцільність позбавлення його батьківських прав. 
12.03.2020 року позивач звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини і повернення її за місцем постійного проживання. 
22.03.2020 року позивач звернувся із письмовою заявою до Лисичанського міського голови Шиліна С.І., якого проінформував про поданий позов та просив: дати вказівку посадовим особам Служби у справах дітей Лисичанської міської ради вжити заходів належного правового реагування щодо: встановлення конкретного місця знаходження малолітньої дитини - ОСОБА_9 ; обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини; місце працевлаштування ОСОБА_2 ; вивчення стану здоров`я, фізичного, духовного, інтелектуального, морального і соціального розвитку, виховання, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та матеріального забезпечення потреб малолітньої дитини - ОСОБА_9 . 
Позивач стверджує, що Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Лисичанської міської ради не виконав вимог статті 76 ЦК України та пункту 50 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866. 
Натомість, 07 квітня 2020 року Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області прийнято рішення № 139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування", а виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області прийнято рішення № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною".
Звертає увагу, що передача малолітньої дитини його батьку - ОСОБА_2 не проводилась і акт по формі 2 не складався. 
Через службову бездіяльність посадових осіб Служби у справах дітей Лисичанської міської ради на чолі з її начальником ОСОБА_13 його онук ОСОБА_3 перебував у складних життєвих обставинах, що негативно впливали на його особисте життя. 
Вказує на те, що оскаржувані рішення від 07.04.2020 року № 139 та № 140 прийнято, не зважаючи на те що: - з 18.02.2020 року у провадженні Лисичанського міського суду Луганської області перебувала цивільна справи № 415/1008/20 за його позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Лисичанської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів; - службі у справах дітей Лисичанської міської ради було відомо, що ОСОБА_14 відмовлявся від свого сина ОСОБА_3 , ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, про що було зазначено ними у висновках до судів різних інстанцій; - апеляційний суд 21.01.2021 року відмінив рішення суду 1-ої інстанції про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не тому, що суд визнав його гарним і порядним батьком, а тому що позивач ОСОБА_5 подала заяву про відмову від позову, яку суд задовольнив. 
Позивач вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач надав до виконкому Лисичанської міської ради не відповідні до вимог Законів України та Постанов кабінету Міністрів України за № 866, 800 документи для припинення опіки над малолітньою дитиною - ОСОБА_15 та на втрату ним статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, внаслідок чого членів виконавчого комітету Лисичанської міської ради Луганської області було введено в оману, шляхом надання не оформлених належним чином документів відносно малолітньої дитини - ОСОБА_9 . Члени виконкому міської ради не знали, що приймають неправомірне колегіальне рішення від 07.04.2020 року №139 «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» та №140 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною». 
Стверджує, що комісія з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради не розглядала, на своєму засіданні питання про доцільність передачі малолітньої дитини батьку - ОСОБА_2 , а відповідно належних пропозицій до виконкому Лисичанської міської ради - не вносила. Зазначені порушення були допущені через зловживання начальником Служби у справах дітей Лисичанської міської ради ОСОБА_13 владними повноваженнями, яка надала документи на розгляд Виконавчому комітету Лисичанської міської ради з порушенням нормативно-правових актів України. 
06.06.2020 року, на поштову адресу позивача надійшла письмова відповідь Лисичанського міського голови Шиліна С.І. від 05.06.2020 за № 1959/01-31, яку підготувала ОСОБА_13 , зі змісту якої вбачалося, що: 02.04.2020 року відбулось засідання Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради, проте позивача, як опікуна та законного представника прав і законних інтересів малолітньої дитини, та особу стосовно якої розглядалось питання про доцільність припинення опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_15 запрошено не було у зв`язку з запобіганням поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, тоді як запобіжними заходами стосовно загального складу Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради кількістю 11 чоловік знехтували. 
Позивач також звертає увагу суду, що у телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив органи місцевого самоврядування міста Лисичанська, що мешкає з дитиною в місті Київ, але адресу за якою вони мешкають не надав; ОСОБА_2 працює не офіційно, але де саме та в якості кого у відповіді міського голови ОСОБА_16 не зазначалось. 
Стверджує, що з надісланого йому витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради від 02.04.2020 року за № 04, який, на його думку, не тільки не відповідав інструкції з діловодства Лисичанській міській ради, але й згідно переліку постійних комісій Лисичанської міської ради 7-ого скликання така комісія взагалі відсутня, не зрозуміло кого слухали «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» і якої дитини; незрозуміло про що інформувала начальник служби у справах дітей ОСОБА_17 ; незрозуміло звідки у Служби у справах дітей з`явились документи про втрату малолітньою дитиною ОСОБА_15 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, які були надані до розгляду зазначеної комісії; з констатуючої частині рішення незрозуміло кому і про кого клопотати перед виконкомом Лисичанської міської ради про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. У зв`язку з цим, позивачу незрозуміло, як виконавчий комітет Лисичанської міської ради міг розглядати документи не існуючої комісії. 
На думку позивача, доказом того, що засідання Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради не проводилось, а лише було складено протокол за № 04 від 02.04.2020 року, свідчить той факт, що витребувані у заяві від 02.05.2020 року матеріали, які було надано членам комісії з питань захисту прав дитини для розгляду питання про доцільність припинення опіки над малолітньою дитиною та втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, позивачу надано не було.
Крім того, доказом не проведення засідання Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради є сам витяг з протоколу за № 04 від 02.04.2020 р., в якому відсутні обов`язкові до зазначення відомості: прізвище та ініціали голови та секретаря комісії; прізвище та ініціали членів комісії, присутніх та відсутніх на засіданні; порядок денний. У протоколі не зазначено, чи порядок денний затверджено "одноголосно" чи більшістю голосів присутніх на засіданні; підпис секретаря засідання, з зазначенням посади в комісії, ініціалів та прізвища. У протоколі відсутній обов`язковий розділ: "ВИСТУПИЛИ", відсутність якого свідчить про те, що питання взагалі не обговорювалось, а тільки нібито слухали інформацію начальника Служби у справах дітей Лисичанської міської ради ОСОБА_13 і мовчки голосували. 
Вказував, що до протоколу не долучено жодного робочого документу засідання: лист реєстрації учасників засідання; матеріали, які було надано членам комісії для розгляду питань порядку денного із зазначенням кількості сторінок. В протоколі зазначено, що на засіданні розглянуто документи надані службою у справах дітей, проте за наявною у позивача неофіційною інформацією засідання Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради у січні - березні 2020 року взагалі не проводились. 
На засідання Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради позивача, як опікуна та законного представника малолітньої дитини, та особу стосовно якої розглядалось питання про доцільність припинення опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_15 , відповідач не запросив, пославшись на гостру респіраторну хворобу СОVID - 19, хоча такими запобіжними заходами знехтували самі члені Комісії, що, на думку позивача, свідчить про умисел та надуманість дій начальника Служби у справі дітей Лисичанської міської ради ОСОБА_13 .
У письмовій відповіді Лисичанського міського голови Шиліна С.І. від 14.04.2020 за № 1423/01-25 значилось, що встановити конкретне місце знаходження малолітньої дитини ОСОБА_9 та обстежити житлово-побутові умови не має можливості, тому що батько дитини ОСОБА_2 не надає адресу.Проте, які саме дії було здійснені Службою у справах дітей для допомоги малолітній дитині - ОСОБА_3 , який потрапив у складні життєві обставини, у листі не зазначено. 
14.04.2020 року, Лисичанський міський голова ОСОБА_16 на письмове звернення позивача від 23 березня 2020 р. надіслав відповідь про те, що виконавчим комітетом Лисичанської міської ради стосовно малолітньої дитини ОСОБА_9 прийняті рішення від 07.04.2020р. № 140 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною» та №141 «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування». Проте, на адресу позивача надійшли засвідчені копії рішень виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.04.2020 року «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» за № 139 та «Про припинення опіки над малолітньою дитиною» за № 140, тоді як копія рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.04.2020 за № 141 йому не надходила. Для позивача не зрозуміло, чому одне і теж рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.04.2020 року «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» зареєстроване під різними номерами. 
Пунктом другим рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.04.2020 №139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" рішення виконкому Лисичанської міської ради від 07.05.2019 № 217 "Про надання ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" вважалось таким, що втратило чинність. 
Позивач стверджував, що, скасовуючи своє рішення № 217, відповідач виконком позбавив ОСОБА_9 місця реєстрації та права користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , що є грубим порушенням прав та законних інтересів малолітньої дитини.
Вважав дії виконавчого комітету Лисичанської міської ради - протиправними, а рішення №№ 139, 140 від 7 квітня 2020 року передчасними та протизаконними, прийнятими з грубим порушенням нормативно-правових актів.
З огляду на вищезазначене позивач вважає, що питання про доцільність припинення опіки над малолітньою дитиною та втрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Лисичанської міської ради належним чином не розглядалось; позивач, як опікун та законний представник інтересів малолітньої дитини на засідання цієї комісії не запрошувався, незважаючи на обов`язковість його участі; вважає порушеними свої права, як опікуна та законного представника інтересів малолітньої дитини - ОСОБА_9 , якому створено перешкод для належного виконання ним покладених обов`язків опікуна. 
29.11.2023 року позивач звертався до начальника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області Шибіко В.С. із заявою про скасування рішень від 7 квітня 2020 року: № 139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" та № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною" протиправними, однак ОСОБА_18 відмовив у вирішенні вище зазначених вимог, пославшись на відсутність у нього повноважень для прийняття таких рішень. 
Щодо правової позиції відповідача та третьої особи
Відзив відповідача на позов не надійшов.
За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам - за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).
Суд направляв за адресою місцезнаходження відповідача копію ухвали про відкриття провадження, а також копію позовної заяви з додатками. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повертались до суду з відмітками: «за закінченням терміну зберігання». (а.с.146, 147 т.1)
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за місцем знаходження юридичної особи), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Третя особа ОСОБА_2 правом на подання письмових пояснень також не скористався.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Лисичанської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Привілля Луганської обл. батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Привілля Луганської обл. аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі однієї четвертої частини від його заробітку (доходу), але не менше і не більше розміру, визначеного законодавством, починаючи з 30 липня 2018 р. і до повноліття дитини. (а.с.33-34)
07.05.2019 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради прийнято рішення №217 «Про надання ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», згідно з яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку зі смертю його матері ОСОБА_4 , а також у зв`язку із позбавленням його батька ОСОБА_2 батьківських прав рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року, унікальний номер 415/5861/18, номер провадження 2/415/259/19. (а.с.37) 
18.06.2019 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради прийнято рішення №292 «Про призначення опікуна над малолітньою дитиною», згідно з яким громадянина ОСОБА_1 , 1956 року народження, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 призначено опікуном над малолітнім онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 видано виконавчим комітетом Привільської міської ради міста Лисичанська Луганської області, актовий запис від 23.09.2015 року №28) до повноліття дитини у зв`язку з тим, що його мати ОСОБА_4 померла (свідоцтво про смерть НОМЕР_2 видано виконавчим комітетом Привільської міської ради міста Лисичанська Луганської області, актовий запис від 19.04.2017 року №55), батько ОСОБА_2 позбавлений батьківських прав рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року, унікальний номер 415/5861/18, номер провадження 2/415/259/19. (а.с.35) 
25.06.2019 року Лисичанським міським судом Луганської області постановлено ухвалу, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження. Замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ОСОБА_5 на її правонаступника ОСОБА_1 з виконання рішення в справі № 415/5861/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
09.10.2019 року Луганським апеляційним судом ухвалено постанову, якою задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_19 . Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 25 червня 2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції
21.01.2020 року ухвалою Луганського апеляційного суду прийнято відмову ОСОБА_5 від позову, визнано нечинним рішення Лисичанського районного суду Луганської області від 12 березня 2019 року та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
26 лютого 2020 року Лисичанським міським судом Луганської області постановлено ухвалу, якою задоволено заяву заявника ОСОБА_1 про залишення заяви без розгляду. Заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, заінтересовані особи ОСОБА_5 , ОСОБА_2 залишити без розгляду.
18 червня 2021 року ухвалою Верховного Суду закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Закриваючи касаційне провадження, Верховний Суд в ухвалі від 18 червня 2021 року, дійшов наступних висновків:
«Ураховуючи те, що ухвалою Луганського апеляційного суду від 21 січня 2020 року про закриття провадження у справі з підстав відмови ОСОБА_5 від пред`явленого до ОСОБА_2 позову не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , касаційне провадження за його касаційною скаргою підлягає закриттю.
До подібних правових висновків про закриття касаційного провадження, якщо права особи, яка не була залучена до участі у справі й яка оскаржує судові рішення, не вирішені, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).
Перевіривши право ОСОБА_1 оскаржити у касаційному порядку судове рішення апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, оскільки відсутні підстави вважати, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.»
07.04.2020 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради прийнято рішення №139 «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», згідно з яким малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано такою, що втратила статус дитини, позбавленої батьківського піклування у зв`язку з тим, що рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року, унікальний номер 415/5861/18, номер провадження 2/415/259/19, про позбавлення батьківських прав батька дитини, ОСОБА_2 , визнане нечинним ухвалою Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 року, справа №415/5861/18, провадження №22-ц/810/1061/19. Також прийнято рішення визнати таким, що втратило чинність рішення виконкому Лисичанської міської ради від 07.05.2019 року №217 «Про надання ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування». (а.с.30) 
07.04.2020 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради прийнято рішення №140 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною», згідно з яким припинено опіку над малолітньою дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року, унікальний номер 415/5861/18, номер провадження 2/415/259/19, про позбавлення батьківських прав батька дитини, ОСОБА_2 , визнане нечинним ухвалою Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 року, справа №415/5861/18, провадження №22-ц/810/1061/19. Також прийнято рішення визнати таким, що втратило чинність рішення виконкому Лисичанської міської ради від 18.06.2019 року №292 «Про призначення опікуна над малолітньою дитиною». (а.с.29)
Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права
Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21).
Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що розглядається, позивач вважає, що рішеннями від 07 квітня 2020 року № 139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" та № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною", прийнятими виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області, відповідач порушив його права та законні інтереси, як опікуна та законного представника інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , а тому просив суд зобов`язати відповідача їх скасувати та поновити дію попередніх рішень від 07 травня 2019 року № 217 "Про надання ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» та від 18 червня 2019 року № 292 "Про призначення опікуна над малолітньою дитиною"
Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку із: 1) смертю матері ОСОБА_4 . 2) позбавленням батька ОСОБА_2 батьківських прав рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року. 
Саме через наявність двох обставин: смерть матері та позбавлення батьківських прав батька, рішенням виконавчим комітетом Лисичанської міської ради №292 від 18.06.2019 року позивача було призначено опікуном над малолітнім онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскаржувані позивачем рішення від 07 квітня 2020 року № 139 "Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" та № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною" приймались відповідачем саме через те, що рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.03.2019 року, унікальний номер 415/5861/18, номер провадження 2/415/259/19, про позбавлення батьківських прав батька дитини, ОСОБА_2 , ухвалою Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 року було визнане нечинним. 
Тобто, права та обов`язки позивача, як опікуна над малолітнім онуком, виникли на підставі рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради №292 від 18.06.2019 року, яке приймалось у зв`язку з ухваленим рішенням Лисичанським міським судом Луганської області від 12.03.2019 року, яким ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав щодо дитини. Та відповідно, на підставі ухвали Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 року, якою вказане рішення від 12.03.2019 року було визнане нечинним, виконавчий комітет Лисичанської міської ради прийняв рішення № 140 "Про припинення опіки над малолітньою дитиною", яким припинив права та обов`язки позивача, як опікуна над малолітнім онуком. 
При цьому, приймаючи рішення про припинення опіки, відповідач керувався положеннями ст.250 Сімейного кодексу України та ч. 1 ст.76 Цивільного кодексу України, відповідно до якої опіка припиняється у разі передачі малолітньої особи батькам (у даному випадку батькові), а також положеннями пункту 50 постанови КМУ від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини».
Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого.
Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19).
Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Позивач у порядку статті 81 ЦПК України не обґрунтував та не надав будь-яких доказів, що саме діями відповідача було порушено його право, не довів наявність причинного зв`язку між його цивільним правом та діями відповідача, не підтвердив доказами вчинення протиправних дій відповідачем.
За таких обставин, з урахуванням того, що не доведено порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача, у задоволенні позову слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.
Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (виконавчий комітет Лисичанської міської ради), третя особа: ОСОБА_2 , про захист та поновлення порушених прав і законних інтересів - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 09.03.2026 року.
Суддя    І.В.Коваленко