ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2942/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови,
УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови №158756 від 13 лютого 2025 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.
В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови позивач посилався на те, що станом на день проведення рейдової перевірки автомобіль використовувався іншою особою ( ОСОБА_2 ) для власних потреб на підставі договору позички транспортного засобу, не надаючи послуг з перевезення вантажу. Проте вказаного відповідачем не було враховано, натомість безпідставно зроблено висновок про порушення саме позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, який згідно з твердженнями позову не надавав послуг із перевезення вантажу, а віддавши в особисте користування транспортний засіб іншій особі. Відповідно, на думку позивача, оскільки на момент проведення рейдової перевірки він не вважався автомобільним перевізником, то на нього не розповсюджуються вимоги Закону України «Про автомобільний транспорт» і він не був зобов`язаний складати протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу та надавати його для перегляду на момент проведення рейдової перевірки.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази.
Відповідач у поданому до суду відзиві зазначив про безпідставність доводів позову та законність оскаржуваної постанови, вказавши, що під час проведення рейдової перевірки інспектору було надано товарно-транспортну накладну, в якій вантажовідправником та вантажоодержувачем є саме фізична особа-підприємець ОСОБА_1 . Під час проведення рейдової перевірки водієм належного позивачу транспортного засобу також було підтверджено факт перевезення вантажу, належного саме ОСОБА_1 , а тому останній в даному випадку є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт». Стосовно договору позички транспортного засобу, на який посилається позивач у позові, то відповідач вважає його нікчемним з огляду на відсутність його нотаріального посвідчення, що вимагається положеннями Цивільного кодексу України. До того ж, відповідач звертав увагу і на те, що зазначений договір не було надано ні інспектору на момент проведення рейдової перевірки, ні під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Натомість такий договір було надано лише до суду під час звернення до суду з цим позовом. Зазначене, на думку відповідача, свідчить про введення позивачем суду в оману з метою уникнення відповідальності. Зазначено у відзиві також і про належне здійснення повідомлення позивача про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт шляхом направлення листа від 15 квітня 2025 року №33549/44/24-25 засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак на розгляд справи, призначеної на 13 травня 2025 року, уповноважений представник позивача не з`явився. Вважаючи законною оскаржувану позивачем постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 21 березня 2025 року №001725 старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Потапчуком Д.В. було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення вантажу транспортним засобом марки Mercedes-Benz 1314, днз НОМЕР_1 , що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_1 . Водієм зазначеного транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки була фізична особа – ОСОБА_2 .
За результатами проведеної перевірки складено акт №АР070610 від 28 березня 2025 року, в якому вказано про виявлення порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке полягає у здійсненні внутрішніх перевезень згідно з документом на вантаж №462333 від 28 березня 2025 року (вантаж - яблука) транспортним засобом, обладнаним не повіреним аналоговим тахографом, за відсутності документів, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність на підставі статті 60 цього ж Закону. Додатково в акті вказано про відсутність у товарно-транспортній накладній обов`язкових реквізитів, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: інформація про автомобільного перевізника, місце складання замовлення.
Вказаний акт підписано водієм транспортного засобу ОСОБА_2 та посадовою особою, що провела перевірку.
15 квітня 2025 року уповноваженою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті надіслано на адресу ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи щодо порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» згідно з актом №АР070610 від 28 березня 2025 року. Так, розгляд справи було призначено на 13 травня 2025 року о 10 год. 00 хв. Додатково зазначено, що у разі неявки представника позивача справа розглядатиметься без його участі.
13 травня 2025 року за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті О.Митрицьким винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №158756, згідно з якою у зв`язку з допущенням ФОП ОСОБА_1 порушень законодавства про автомобільний транспорт, а саме: відсутність протоколу перевірки адаптації тахографа до транспортного засобу та неналежне оформлення товарно-транспортної накладної, за що передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.
Не погоджуючись з указаною постановою, позивач звернувся зі скаргою до Державної служби України з безпеки на транспорті. За результатами розгляду скарги позивача Державною службою України з безпеки на транспорті прийнято рішення про залишення скарги без задоволення, а постанову від 13 травня 2025 року №158756 – без змін.
За таких обставин позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову суб`єкта владних повноважень про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку із порушенням законодавства про автомобільний транспорт. Позивача притягнуто до відповідальності згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
У зв`язку з цим суд зазначає таке.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі – Закон №2344-III в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Статтею 6 Закону №2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі – Порядок №1567 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Пунктами 2, абзацом 1 пункту 4 Розділу «Загальна частина» Порядку №1567 визначено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Відповідно до пункту 1 Положення про державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі – Положення №103 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Підпунктами 2, 54, 57 пункту 5 Положення №103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
Згідно з абзацом 1 пункту 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до абзацу 2, 10 пункту 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку.
Абзацом 1 пункту 16 Порядку №1567 встановлено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.
Відповідно до пунктів 20, 21 Розділу «Оформлення результатів рейдової перевірки (перевірки на дорозі) та застосування адміністративно-господарських штрафів» Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Статтею 1 Закону №2344-ІІІ визначено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі), під чим розуміється перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
В розумінні статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Як встановлено судом, уповноваженою особою Державної служби України з безпеки на транспорті в акті №АР070610 від 28 березня 2025 року зафіксовано порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке полягає, зокрема, у здійсненні перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
Так, відповідно до частини першої статті 34 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен: 1) виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; 2) утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; 3) забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; 4) забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; 5) організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; 6) забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; 7) забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; 8) забезпечувати безпеку дорожнього руху; 9) забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, визначений статтею 48 Закону №2344-III.
У відповідності до частин першої та другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до пункту 6.1 розділу VI Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 №340, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 вересня 2010 року №811/18106 (далі – Положення №340 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010 (далі - Інструкція №385 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), пунктом 1.4 Розділу І якої передбачено, що контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Положеннями пункту 3.3 Розділу ІІІ Інструкції №385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пунктів 2.5-2.6 Розділу ІІ Інструкції №385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». Пункти сервісу тахографів (ПСТ) виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення періодично кожні два роки, а також у разі: установлення або заміни тахографа; ремонту тахографа; зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу; якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.
Згідно пункту 2.7 Розділу ІІ Інструкції №385 за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 5. Бланк протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу роздруковується відповідальною особою ПСТ на папері формату А4 (210x297 мм) щільністю 100 г/кв. м або більше. Не допускається робити закреслення чи виправлення відомостей, які заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол підписано та поставлено печатку відповідальної особи ПСТ. У графах, які не заповнюються під час складання протоколу, проставляються прочерки. ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа - з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних. Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.
Пунктами 3.5 та 3.6 Розділу ІІІ Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії. Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому, аналізуючи положення статті 48 Закону №2344-ІІІ, за порушення якої позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, суд зауважує, що до переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, крім тих, що визначені названою статтею Закону №2344-ІІІ, віднесено також інші документи, що передбачені законодавством. Тобто перелік таких документів не є вичерпним. Зокрема, враховуючи положення пункту 3.3 Розділу ІІІ Інструкції №385, до таких документів відносяться: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа.
Суд зауважує, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників, ким вважаються фізичні або юридичні особи, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Тобто, за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які стосуються, зокрема, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених Законом №2344-III, відповідальність несуть саме автомобільні перевізники – суб`єкти господарювання.
Непред`явлення під час проведення перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону №2344-ІІІ, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 цього ж Закону.
Притягуючи позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідач в оскаржуваній постанові від 13 травня 2025 року №158756 вказав, зокрема, про відсутність у водія транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки протоколу перевірки адаптації тахографа до транспортного засобу.
Як вбачається зі встановлених у даній справі обставин, 28 березня 2025 року при проведенні рейдової перевірки транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, днз НОМЕР_1 , що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_1 та обладнаний тахографом, що сторонами цієї справи не заперечується, водієм цього транспортного засобу не було пред`явлено протоколу перевірки адаптації тахографа до транспортного засобу.
Зазначене, з огляду на зміст доводів позову, позивачем визнається.
Щодо наданої під час проведення рейдової перевірки 28 березня 2025 року індивідуальної контрольної книжки водія ОСОБА_2 суд звертає увагу на те, що Положенням №340 (пункт 6.3 Розділу VI) передбачається надання такого документа для перевірки у разі: здійснення пасажирських перевезень на автобусних маршрутах протяжністю до 50 км включно; здійснення вантажних перевезень вантажними автомобілями з повною масою до 3,5 тонн включно. Буквальне тлумачення пункту 6.3 Розділу VI Положення №340 свідчить про можливість вибору автомобільним перевізником одного із запропонованих варіантів поведінки і пред`явлення під час рейдової перевірки: або індивідуальної контрольної книжки водія, або копії графіка змінності водіїв, або доказів використання при перевезенні діючого та повіреного тахографа.
Проте суд зауважує, що згідно з пунктом 6.1 Розділу VI Положення №340 на автомобільних перевізників, які здійснюють вантажні перевезення вантажними автомобілями з повною масою понад 3,5 т, покладається обов`язок з обладнання такого транспортного засобу діючим та повіреним тахографом.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 повна маса транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 13000 кг (13 тонн), а тому в даному випадку на власника зазначеного транспортного засобу, яким є позивач, розповсюджується саме пункт 6.1 Розділу VI Положення №340, який передбачає наявність діючого та повіреного тахографа, висновок про придатність/непридатність якого зазначається у протоколі перевірки та адаптації тахографа до автомобільного транспортного засобу. Однак такий, як вбачається зі встановлених у справі обставин, для перевірки уповноваженою особою відповідача позивачем не було надано.
Стосовно тверджень про те, що 28 березня 2025 року водієм ОСОБА_2 здійснювалось перевезення у власних потребах на підставі договору позички транспортного засобу від 03 лютого 2025 року, а тому при здійсненні такого перевезення саме позивач не вважався автомобільним перевізником і не був зобов`язаний надавати під час рейдової перевірки перелік документів, визначений статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», суд зазначає таке.
Так, до матеріалів позову було надано договір позички транспортного засобу від 03 лютого 2025 року, відповідно до якого Позичкодавець ( ОСОБА_1 ) безоплатно передає Користувачу ( ОСОБА_2 ) у користування транспортний засіб марки «МЕРСЕДЕС БЕНЦ», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29 лютого 2024 року.
Водночас суд зауважує, що про наявність указаного договору не було повідомлено уповноважену особу Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки 28 березня 2025 року.
Враховуючи положення частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у справі №640/27759/21 (постанова від 19 жовтня 2023 року), згідно якої основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
Отже, достатньою для встановлення особи перевізника є та інформація і документи, яка була надана водієм (перевізником) саме під час проведення рейдової перевірки.
Як зазначалось вище, під час проведення рейдової перевірки 28 березня 2025 року водієм ОСОБА_2 були надані для перевірки уповноваженій особі Укртрансбезпеки лише такі документи: товарно-транспортну накладну від 28 березня 2025 року №462333, посвідчення водія ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ; індивідуальну контрольну книжку водія ОСОБА_2 .
Вказане сторонами справи визнається.
Проте на момент проведення рейдової перевірки (28 березня 2025 року) транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, реєстраційний номер НОМЕР_1 водій ОСОБА_2 не мав при собі (не надав для огляду) договір позички транспортного засобу від 03 лютого 2025 року.
Також суд звертає увагу і на те, що згідно з п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року №379, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 року за №123/18861 (Інструкція №379), якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Вказаним підзаконним нормативно-правовим актом на виконання вимог Закону 2344-ІІІ визначено, що для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами статті 48 Закону 2344-ІІІ є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.
Правовий висновок щодо оформлення тимчасового реєстраційного талону зробив Верховний Суд у справі №804/8740/16, вказавши, що попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, тобто не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».
Проте, як свідчать обставини справи, на момент перевірки у водія ОСОБА_2 не було тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який би засвідчив факт перебування транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, реєстраційний номер НОМЕР_1 саме в його користуванні.
Отже, позивачем не надано жодного належного доказу того, що транспортний засіб, власником якого він є, законно було передано у користування іншій фізичний особі. Тобто, фактично, водій ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом позивача на момент перевірки, не мав права використовувати вказаний автомобіль на законних підставах, а також самостійно керувати та розпоряджатися вказаним транспортним засобом. Відповідно, правомірним є визначення відповідачем саме позивача ФОП ОСОБА_1 як автомобільного перевізника в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
В даних спірних відносинах саме позивач, який є власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вважається автомобільним перевізником, а тому саме він несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів.
Наведені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у справі №420/3371/21 (постанова від 22 грудня 2021 року).
Крім того, враховуючи приписи статті 828 Цивільного кодексу України, згідно з якими договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, суд вважає цілком слушними доводи відзиву про відсутність факту нотаріального посвідчення договору безоплатного користування (позички) транспортного засобу від 03 лютого 2025 року, який було додано до позову.
Вказане свідчить про необґрунтованість та безпідставність доводів позову з посиланнями на вказаний договір.
Також позивачем не спростовано доводів відзиву в частині того, що згідно із записами боді-камери інспектора, який проводив рейдову перевірку 28 березня 2025 року, водій ОСОБА_2 здійснював перевезення вантажу, який належав саме позивачу – ОСОБА_1 , який, до того ж, зареєстрований як фізична особа-підприємець із здійсненням основного виду діяльності за кодом КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, а також додаткового виду діяльності за кодом КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Додатково суд зауважує і те, що згідно з товарно-транспортною накладною від 28 березня 2025 року №462333, яка була пред`явлена уповноваженій особі відповідача на момент проведення рейдової перевірки, вантажовідправником вантажу, яким є яблука у кількості 350 ящиків загальною масою 7 тонн, є саме ОСОБА_1 , тобто позивач.
Наведене, на переконання суду, додатково свідчить про те, що фізична особа – ОСОБА_2 , який на день проведення рейдової перевірки був водієм транспортного засобу марки Mercedes-Benz 1314, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не міг вважатись автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт», натомість таким станом на день перевірки був саме позивач ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки водій належного позивачу транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) не надав уповноваженій особі відповідача документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», то суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача як суб`єкта господарювання - автомобільного перевізника.
Прийняття відповідачем оскаржуваної у цій справі постанови від 13 травня 2025 року №158756 є обґрунтованим та законним.
Позивачем ні під час процедури розгляду відповідачем матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт, ні під час розгляду цієї справи судом, не надано було жодних належних та достовірних доказів, які спростовували би висновки уповноважених осіб відповідача про допущення позивачем порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, викладені в акті перевірки №АР070610 від 28 березня 2025 року.
Суд звертає увагу на те, що позивачем не подано до суду жодних належних доказів, які могли б бути або повинні були бути пред`явлені контролюючому органу для спростування ним обставин вчинення правопорушення, та які б суттєво впливали на результат розгляду. За таких підстав розгляд матеріалів за відсутності позивача не може нівелювати сам факт виявлених порушень та бути достатньою підставою для скасування прийнятої постанови.
Доводів відзиву, якими відповідач обґрунтовує законність оскаржуваної постанови, позивачем (його представником) не спростовано.
Отже, за наявності доведених відповідачем та не спростованих позивачем у ході судового розгляду цієї справи фактів допущення останнім порушень законодавства про автомобільний транспорт, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III. Тому, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає. При її винесенні відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач довів законність оскаржуваної постанови. Натомість доводи позову не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.
Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 25 лютого 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (с. Рукшин, Дністровський район, Чернівецька область, РНОКПП НОМЕР_4 ), відповідач – Державна служба України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області (вул. Руська, 248-У, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 39816845).

Суддя О.П. Лелюк