ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 758/13281/21
провадження № 51-4616км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
засуджених ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ,

розглянув касаційну скаргу з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_9 ? адвоката ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року та касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_10 ? адвоката ОСОБА_7 на вказану ухвалу апеляційного суду стосовно

ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , судимого, а саме вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі ? КК)до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та

ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Подільського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року ОСОБА_9 засуджено за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного поглинення менш суворого покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки більш суворим за цим вироком остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. 

Цим же вироком засуджено ОСОБА_10 за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. 

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 вересня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_10 й ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні злочину за таких обставин. 

06 травня 2021 року у другій половині дня ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебували за адресою: АДРЕСА_3 , де в них з мотивів помсти за, на їх думку, протиправні дії щодо неповнолітнього ОСОБА_11 виник умисел на вбивство ОСОБА_12 з особливою жорстокістю.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , взявши із собою легкозаймисту речовину, того ж дня приблизно о 19:00 прибули до покинутої будівлі за адресою: просп. Г. Гонгадзе, 18-Ж, м. Київ, де виявили ОСОБА_12 .

Побачивши потерпілого, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи спільно, з метою подолання можливого опору потерпілого й позбавлення його можливості врятувати своє життя, почали завдавати ударів по тілу ОСОБА_12 . 

Коли потерпілий унаслідок завданих ударів залишився лежати на землі, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , усвідомлюючи наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, почали обливати ОСОБА_12 легкозаймистою речовиною, яку мали при собі. 

Далі, усвідомлюючи, що використання вогню спричинить особливі фізичні страждання і призведе до смерті потерпілого, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підпалили одяг ОСОБА_12 , який був змочений легкозаймистою речовиною, таким чином виконавши всі дії, спрямовані на умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю.

Переконавшись, що потерпілий горить, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 покинули місце вчинення злочину.

Згодом 06 травня 2021 року ОСОБА_12 було госпіталізовано, однак наступного дня, ІНФОРМАЦІЯ_3, від отриманих травм він помер у лікарні.

Відповідно до висновку експерта від 23 липня 2021 року № 021-491391-2021 під час судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_12 виявлено наступні тілесні ушкодження: поширені опікові поверхні тіла з ознаками дії відкритого полум`я, опік слизових дихальних шляхів, перелом 3,4 ребер по передньо-паховій лінії та 9,10 по задньо-паховій лінії зліва. Опікові поверхні шкіри виникли внаслідок дії високої температури (полум?я), опіки слизових оболонок дихальних шляхів виникли від дії високої температури при вдиханні розпеченого повітря. Вони мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті. Переломи ребер виникли внаслідок тупого (тупих) предметів, що мають обмежену поверхню травмуючої дії (виникнення їх при падінні на рівну поверхню не можливо) та мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню важкості. Вони не мають прямого причинного зв?язку із настанням смерті. Усі тілесні ушкодження, виявлені при дослідженні трупа, могли виникнути в строки та за обставин, зазначених у мотивувальній частині постанови.

Смерть ОСОБА_12 настала від опіків полум`ям 2-3 ступеня 80 % поверхні тіла з розвитком шоку. На це вказують: поширені опікові поверхні тіла з ознаками дії відкритого полум?я (опік шкіри 3 ступеня з дрібними пухкими крововиливами в глибоких шарах шкіри з лейкостазами в судинах), опік слизової оболонки трахеї, бронхів з некрозами та геморагічним компонентом, слабо вираженою ексудативною реакцією, десквамація епітелію трахеї, бронхіол з напинанням аморфних часточок чорного та бурого кольорів, ознаки брихоспазму, поля ателектаза, ділянки дистелектаза альвеол, гострої альвеолярної емфіземи, ішемічна, аноксемічна дистрофія нейроцитів, набряк головного мозку, морфологічні ознаки шокової реакції в печінці та нирці, ознаки порушення мікроциркуляції та гем реології в судинах внутрішніх органів, шунтування кровотоку в нирці, некронефроз.

Вимоги та доводи, викладені в касаційних скаргах та доповненнях

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і направити справу на новий розгляд у суд першої інстанції. При цьому вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося в неправильній кваліфікації кримінального правопорушення. Вважає, що дії ОСОБА_9 потрібно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК, адже потерпілий спровокував конфлікт і саме його поведінка була протиправною (намагання застосувати ніж проти підзахисного).

Підкреслює, що кваліфікацію дій ОСОБА_9 за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК здійснено без належного дослідження та мотивованого встановлення суб`єктивної сторони кримінального правопорушення (не з`ясовано наявність умислу на заподіяння смерті). Зазначає, що потерпілий на момент вчинення діяння був живий, а завдані ушкодження свідчать про заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а не про умисел на позбавлення життя.

Захисник звертає увагу, що на момент внесення відомостей у ЄРДР за ст. 115 КК для цього не було підстав, оскільки потерпілий був живий. 

Адвокат стверджує, що показання свідка ОСОБА_11 є суперечливими та непослідовними, крім того, акцентує, що свідок ОСОБА_13 узагалі не була очевидцем подій, однак суди поклали її показання в основу висновків про винуватість ОСОБА_9 . Зважаючи на викладене, сторона захисту клопотала про одночасний допит свідків, однак суди без належних мотивувань відмовили у цьому.

На думку захисника, суди не надали належної оцінки допустимості фактичних даних слідчого експерименту з малолітнім свідком ОСОБА_14 .

У доповненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує, що показання свідків:
·  ОСОБА_15 спростовують заподіяння будь-якої шкоди потерпілому;
·  ОСОБА_16 непослідовні, містять ознаки припущень та не підтверджують конкретних дій  ОСОБА_9 ;
·  ОСОБА_14 суперечливі та не містять жодного факту, який підтверджує причетність  ОСОБА_9 до вчинення злочину;
·  ОСОБА_11 містять істотні суперечності та ознаки навіювання.

Адвокат ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Захисник стверджує, що слідчий експеримент з малолітнім свідком ОСОБА_14 проведено за відсутності педагога або психолога, а тому докази, отримані в ході цієї слідчої дії мають бути визнані недопустимими. При цьому наголошує, що показання ОСОБА_14 спростовуються показаннями інших допитаних свідків. 

Скаржник звертає увагу, що свідок ОСОБА_13 повідомила, що ОСОБА_10 не бачила на місці події й у ході судового засідання не впізнала його як особу, яка перебувала на місці злочину. Також свідок ОСОБА_16 повідомила, що на місці злочину бачила лише ОСОБА_9 , а свідок ОСОБА_11 зазначив, що бачив на місці злочину обох засуджених, водночас вказав, що потерпілого підпалив саме ОСОБА_9 .

Підкреслює, що суд апеляційної інстанції відмовив у допиті свідка ОСОБА_17 (яку не було допитано в суді першої інстанції), до того ж не зазначивши мотивів такої відмови.

Скаржник звертає увагу, що апеляційний суд без належних обґрунтувань відмовив ОСОБА_10 в ознайомленні з матеріалами справи (журнал судового засідання від 09 квітня 2025 року).

У касаційних скаргах та доповненнях містяться й інші доводи щодо незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_9 й адвокат ОСОБА_6 просили касаційну скаргу задовольнити і скасувати судові рішення.

Засуджений ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_7 також просили касаційну скаргу задовольнити.

Прокурор заперечила щодо задоволення касаційних скарг і просила їх відхилити, вважаючи ухвалені судові рішення законними й обґрунтованими.

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників процесу, перевіривши доводи викладені у касаційних скаргах і доповненнях та матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

У касаційних скаргах та письмових доповненнях сторона захисту заперечує повноту судового розгляду, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність окремих доказів та показань свідків. Розгляд цих питань з урахуванням положень ст. 433 КПК до повноважень Верховного Суду законом не віднесено, а тому вони не підлягають перевірці, оскільки не є предметом касаційного розгляду.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, зважає на фактичні обставини, установлені місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення і ці вимоги закону суди першої та апеляційної інстанцій виконали в повному обсязі.

Суди належним чином умотивували висновок щодо доведеності винуватості  ОСОБА_10 й ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та забезпечили в цілому справедливий розгляд справи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд дослідив зібрані в ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, у цілому забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 й ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Стосовно доводів у касаційній скарзізахисника ОСОБА_6 про необхідність перекваліфікації дій  ОСОБА_9 на ч. 2 ст. 121 КК, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Місцевий суд обґрунтовано вказав, що з юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема і його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень і причин припинення посягання.

Як вбачається з встановлених фактичних обставин, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 умисно облили потерпілого легкозаймистою речовиною і підпали його, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. У результаті цих дій потерпілий, який зазнав особливих страждань та відчував нестерпний біль, помер наступного дня.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, розглянувши справу № 703/1992/17, слушно вказала про те, що намагання обвинуваченого допомогти потерпілому, а саме загасити полум`я, вказує на усвідомлення ним протиправності своїх дій та наслідків, які можуть настати у вигляді смерті потерпілого, однак не свідчить про його намір завдати потерпілому лише тяжких тілесних ушкоджень.

Верховний Суд повторно звертає увагу, що сам факт тушіння вогню на потерпілому не спростовує висновків про умисність дій засуджених на заподіяння смерті потерпілому, вчиненого з особливою жорстокістю, а тому не може бути підставою для перекваліфікації на будь-яку іншу статтю КК.

Крім того, як слушно зазначив місцевий суд, з матеріалів провадження та оцінених в сукупності показань свідків вбачається, що дії засуджених були узгодженими і послідовними, обидва заподіювали удари по тілу потерпілого, навіть коли той був на землі й не чинив ніякого опору. На спільність умислу, спрямованого на умисне вбивство, вказує механізм і спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, адже свідки бачили, як безпосередньо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завдавали потерпілому ударів, навіть коли той лежав на землі, потім бачили в руках і ОСОБА_9 , і ОСОБА_10 пляшку з рідиною, якою був политий потерпілий перед підпалом, при цьому свідок  ОСОБА_14 , показання якої суд визнав достовірними, прямо вказала на вчинення таких дій ОСОБА_10 , що свідчить про наявність єдиної спільної мети та узгодженість дій засуджених і про їхню попередню домовленість.

Показання ОСОБА_10 про те, що він намагався загасити вогонь, поливаючи потерпілого водою, не спростовують вчинення ним протиправного заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, що спричинило його смерть.

Отже, про спрямування умислу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 саме на умисне вбивство потерпілого з особливою жорстокістю свідчить, зокрема, спосіб вчинення злочину, умисний підпал потерпілого, засіб його вчинення (легкозаймиста речовина), взаємовідносини між засудженими і потерпілим.

Також у касаційній скарзі захисник вказує на те, що у руках потерпілого був ніж, однак не наводить будь-яких фактичних обставин, які не враховано судами та не вказує, як це впливає на висновки про засудження ОСОБА_9 і  ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Щодо доводів сторони захисту про неправильне внесення в ЄРДР відомостей про вчинений злочин то колегія суддів звертає увагу, що такі дані внесені уповноваженою особою 06 травня 2021 року о 23:49 та стосуються вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_12 і пов`язані з посяганням на життя останнього.

Помилкове відображення у витягу з ЄРДР інформації про закінчений злочин, передбачений пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК, не впливає на висновок про законність проведеного розслідування та судових рішень.

Покликання захисту на те, що свідок  ОСОБА_13 не бачила ОСОБА_10 на місці злочину й у ході судового засідання не впізнала його як особу, яка перебувала на місці злочину, спростовуються її поясненнями, відповідно до яких свідок бачила засуджених у будівлі, де скоєно злочин, знала, що вони прийшли розбиратися з потерпілим (який начебто напав на дитину), бачила, як покинули місце події, а розрізнити засуджених під час судового засідання не змогла, оскільки минув тривалий час.

Показання свідка ОСОБА_11 про те, що він не бачив, чи обливав ОСОБА_10 потерпілого легкозаймистою речовиною, з огляду на сукупність досліджених доказів та показань свідків, не спростовують участі  ОСОБА_10  у вчиненні інкримінованого правопорушення, так само як і показання свідка ОСОБА_16 , яка, бачила на місці події двох чоловіків, одним з них, відповідно до протоколу впізнання, є ОСОБА_9 .

Доводи сторони захисту про недопустимістьрезультатів слідчого експерименту з малолітнім свідком ОСОБА_14  є необґрунтованими. Під час проведення слідчого експерименту було забезпечено участь законного представника ОСОБА_18 . В касаційній скарзі не вказано як відсутність під час слідчого експерименту педагога або психолога істотно вплинуло на порушення прав малолітньої та на достовірність відтворених нею подій.

Верховний Суд погоджується з позицією апеляційного суду, в частині оцінки показань свідків у сукупності з іншими доказами.

Щодо посилань захисту на невмотивованість відмови в одночасному допиті свідків Верховний Суд звертає увагу на зауваження апеляційного суду про те, що сама собою незгода сторони захисту зі змістом показань свідків не є підставою для їх повторного та одночасного допиту. 

З указаними висновками погоджується колегія суддів Верховного Суду.

Що стосується доводів про відмову ОСОБА_10 в ознайомленні з матеріалами справи, то, як вбачається з аудіозапису судового засідання апеляційного суду, на відповідній стадії апеляційного розгляду на неодноразові запитання головуючої щодо наявності у сторін клопотань ОСОБА_10 не виявляв бажання знайомитися з матеріалами кримінального провадження та не повідомляв про наявність будь-якого клопотання. 

Про необхідність ознайомлення з матеріалами провадження він заявив лише перед дебатами. Його клопотання було поставлено на обговорення. Після заслуховування думки учасників процесу колегія суддів, порадившись на місці, відмовила в його задоволенні, при цьому взяла до уваги, що ОСОБА_10 не конкретизував, з якими матеріалами для захисту хоче ознайомитися, а наполягав на ознайомленні з усіма матеріалами провадження, записами судових засідань, що не перешкоджало йому це зробити на попередній стадії розгляду.

Під час розгляду цього питання апеляційний суд істотних порушень вимог КПК не допустив.

Твердження сторони захисту про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у допиті свідка ОСОБА_17 є необґрунтованим, оскільки, як випливає з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд розглянув та задовольнив клопотання про допит цього свідка, однак участь останньої у судовому засіданні не було забезпечено.

Крім того, у матеріалах провадження (т. 4, а. с. 23) міститься заява батька неповнолітньої ? ОСОБА_17 , у якій він зазначив, що повістки отримував, втім його дочка відмовляється прибути на допит до суду, оскільки побачені нею події вплинули на її стан, вона хвилюється за своє життя та переживає, що їй помстяться, якщо надасть показання. Також у заяві він просив їх не турбувати.

Надалі під час судового розгляду сторона захисту не повідомляла, що може забезпечити явку вказаного свідка. 

Клопотання про допит ОСОБА_17 розглянув і апеляційний суд. Як вбачається зі звукозапису судового засідання, захисник не навів переконливих доводів, що на цій стадії можливо забезпечити явку зазначеного свідка для допиту в судовому засіданні.

Апеляційний суд поставив це клопотання на обговорення, за результатами чого прийняв рішення відмовити в його задоволенні, при цьому суд не допустив будь-яких істотних порушень вимог КПК.

Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги позицію ОСОБА_17 під час впізнання, за якою підпал потерпілого здійснив ОСОБА_9 . Свідок не підтвердила участі в підпалі ОСОБА_10 , однак суд аргументував свій висновок про винуватість останнього сукупністю інших доказів, які визнав достовірними та достатніми.

Інші доводи сторони захисту щодо переоцінки фактичних обставин кримінального провадження, повноти судових розглядів та достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК, і погоджується з наведеними в ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

У касаційних скаргах з доповненнями містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив: 

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року стосовно  ОСОБА_9 та  ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 та касаційну скаргузахисника  ОСОБА_7  - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3