Унікальний номер справи 757/57587/23-ц
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4854/2026
Головуючий у суді першої інстанції Є. С. Хайнацький 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

11 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач Держава Україна в особі Міністерства юстиції України
відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Хайнацького Є. Є., в примішенні Печерського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, в якому просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача 1 000 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних рішень суддів Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 783/14/15-ц (459/898/15), що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації позивача.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.06.2015 у справі № 783/14/15-ц позовну заяву ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі МУЮ про відшкодування шкоди вирішено направити в Червоноградський міський суд Львівської області.
Ухвалою Червоноградського районного суду Львівської області від 18.06.2015 відмовлено у відкритті провадження у справі № 783/14/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.09.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2015 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна, в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 у справі № 459/898/15-ц відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна (в особі Міністерства Юстиції України) про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2017 у справі №459/898/15-ц ухвала Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 залишена без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 783/14/15-ц ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2017 залишено без змін.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 01.08.2017 у справі № 783/14/15-ц, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07.12.2022, заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 залишено без задоволення.
Постановою Львівського апеляційного суду від 07.12.2022 у справі № 783/14/15-ц ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 01.08.2017 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2022 у справі № 783/14/15-ц відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18 червня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди.
Позивач вказував, що протиправні дії суддів Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом постановлення незаконних судових рішень у справі № 783/14/15-ц (459/898/15) порушили його право на доступ до правосуддя та конституційні права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, у зв`язку з чим на підставі статей 16, 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, спричинило позивачу матеріальну та моральну шкоду.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційцної скарги зазначено, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивач не має права на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними судовими рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (судами). Суд не надавав належної оцінки доказам позивача, не мотивував підстави їх відхилення.
Також суд не врахував, що дане право позивачане може бути обмежене. Суд ухвалив рішення у порушення вимог положень статей 8, 22, 40 55, 56 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Крім того, суд не вказав за яким законом і які саме позивач повинен був надати докази для обгрунтування моральної шкоди, яка полягала у приниженні ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з діяннями відповідача.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Міністерства юстиції України Євглевська О. В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване.
Позивач ОСОБА_2 , відповідач Державна казначейська служба України у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судових повісток до електронних кабінетів учасників справи, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача та відповідача не надходило. 
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.06.2015 у справі № 783/14/15-ц позовну заяву ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі МУЮ про відшкодування шкоди вирішено направити в Червоноградський міський суд Львівської області.
Ухвалою Червоноградського районного суду Львівської області від 18.06.2015 у справі № 783/14/15-ц відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.09.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2015 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна, в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Постановою Верховного Суду України від 27.01.2016 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2015 відмовлено.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 у справі № 459/898/15-ц відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна (в особі Міністерства Юстиції України) про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2017 у справі № 459/898/15-ц ухвала Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 залишена без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 783/14/15-ц ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 23.08.2017 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2017 залишено без змін.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 01.08.2017 у справі № 783/14/15-ц, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07.12.2022 року, заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2015 залишено без задоволення.
Постановою Львівського апеляційного суду від 07.12.2022 у справі № 783/14/15-ц ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 01.08.2017 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2022 у справі № 783/14/15-ц відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18 червня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено неправомірності будь-яких дій або бездіяльності суддів Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України під час розгляду справи за його позовом по справі № 783/14/15-ц (459/898/15), а також не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок прийняття судами судових у справі № 783/14/15-ц (459/898/15) було порушено його права, передбачені ст. 40, 55, 56 Конституції України. Суд вважав, що ухвалення судами судових рішень у справі № 783/14/15-ц (459/898/15) не є підставою для покладання на державу обов`язку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду. Також суд дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди останнім до позовної заяви не надано жодних належних та достатніх доказів того, що внаслідок постановлення судами судових рішень було порушено його немайнові права, зокрема відбулось приниження честі та гідності, ділової репутації, та не надано розрахунку розміру заявленої до відшкодування суми моральної шкоди, зокрема не доведено її розмір.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Право на відшкодування майнової та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статях 1167, 1176 ЦК України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Згідно з статтею 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості(див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 455/1076/16-ц, вказано, що «тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21), на яку є посилання в касаційній справі, зроблено висновок, що «[…] за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК України) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК України) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК України), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості».
Законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 , посилаючись на норми Конституції України, ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив суд стягнути стягнути з відповідача-2 на свою користь позивача 1 000 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних рішень суддів Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 783/14/15-ц (459/898/15), що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації позивача. 
На переконання позивача, через ці ухвали його було позбавлено доступу до правосуддя та порушено права, гарантовані статтями 8, 40, 55 і 56 Конституції України.
При цьому ОСОБА_2 пов`язував дії судів із підставами для стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка нібито полягала в приниженні честі, гідності та ділової репутації. Також позивач стверджував наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями судів та наслідками, зазначеними у позові.
Урахувавши конкретні обставини цієї справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у позивача права на отримання від Держави Україна матеріальної та моральної шкоди, з підстав недоведеності ОСОБА_2 завдання йому шкоди ухваленими у справі № 783/14/15-ц (459/898/15) судовими рішеннями Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі. Дані судові рішення набрали законної сили, вони є законними та обгрунтованими, судові рішення навіть ніколи не були скасованими. Виникає питання, за що має відповідати Держава Україна перед позивачем, якщо відсутні будь - які підстави для такої відповідальності Держави.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Загалом доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача із постановленими судами рішеннями у справі за його позовом та скаргами, що не може слугувати підставою для скасування ухваленого по суті правильного рішення у цій справі. 
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності будь-яких дій або бездіяльності суддів Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України під час розгляду справи за його позовом по справі № 783/14/15-ц (459/898/15), а також на підтвердження того, що внаслідок прийняття судами судових у справі № 783/14/15-ц (459/898/15) було порушено його права, передбачені ст. 40, 55, 56 Конституції України. Крім того не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок постановлення судами судових рішень було порушено немайнові права позивача, зокрема відбулось приниження честі та гідності, ділової репутації, не надано розрахунку розміру заявленої до відшкодування суми моральної шкоди та не доведено її розмір.
Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, про недовденість та необгрунтованість заявлених позивачем вимог щодо завдання йому матеріальної та моральної шкоди ухваленими рішеннями Червоноградським міським судом Львівської області, Апеляційним судом Львівської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 783/14/15-ц (459/898/15). 
Отже, суд вірно встановив, що позивач не довів факт заподіяння як майнової, так і моральної шкоди за яку має нести відповідальність Держава Україна.
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Ураховуючи предмет та підстави позову, судові витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а суд відмовив позивачу у задоволенні позову і суд апеляційної інстанції залишає таке рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 07 квітня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна