Справа № 130/2002/25
Провадження № 22-ц/801/423/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року	Справа № 130/2002/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),
суддів Матківської М.В., Оніщука В.В., 
розглянув у порядку письмового провадження справу № 130/2002/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.11.2025, ухвалене у складі судді Грушковської Л.Ю. в приміщенні суду в м. Жмеринка, - 

в с т а н о в и в :

16.07.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі-ТОВ «Фінпром Маркет») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, в якому просило : (1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором кредиту № 73655318 від 47811,25 грн, з яких : 24437,50 грн основна сума боргу; 7893,75 грн проценти; 3750 грн заборгованість по комісії; 11730 грн проценти нараховані за понадстрокове користування; (2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (надалі - ТОВ «1 Банк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит № 73655318, умовами якого встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 25000,00 грн, строком на 30 днів (з 30.11.2024 по 29.12.2024), із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0.075 %, яка нараховується щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту складає 15% від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 3750,00 грн). У разі порушення позичальником/відповідачем строків повернення кредиту (понадстрокове користування позикою) нараховується 4.00 % за понадстрокове користування кредитом на тіло кредиту за кожен день понадстрокового користування. Договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/одноразовий ідентифікатор 24522, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1) у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін.
29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №13867598 до договору позики №73655318, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 60 днів (до 29.01.2025) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 0,075% на 1%. Додатковий договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису 82388, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1).
24.02.2025 ТОВ «1 Банк» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 24/02/25, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту №73655318 від 30.11.2024.
Враховуючи викладені вище умови договору кредиту №73655318 від 30.11.2024 та додаткової угоди, та здійснені відповідачем платежі в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту, які складають - 562,5 грн., заборгованість останньої за договором кредиту складає 47811,25 грн (розрахунок заборгованості - додається), зокрема: 24437,50 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 7893,75 грн сума заборгованості за процентами; 3750,00 грн сума заборгованості за комісією; 11730,00 грн сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування. Отже, відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за договором кредиту, заборгованості за процентами та інших нарахувань не виконав ні перед кредитодавцем/первісним кредитором, ані перед позивачем/фактором - ТОВ «Фінпром Маркет», що набуло право вимоги за договором кредиту № 73655318 на підставі договору факторингу.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.11.2025 позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором кредиту № 73655318 в розмірі 47811,25 грн та судові витрати в розмірі 5922,40 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 ,подано апеляційну скаргу (вх № 14654/25-вх від 29.12.2025), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить : (1) змінити рішення суду першої інстанції , зменшивши суму заборгованості за кредитним договором з 47811,25 грн до 32893,75 грн та судові витрати з 5922,10 грн до 4074,56 грн; (2) стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 3633,60 грн судовий збір за подання апеляційної скарги та 5000 грн правничу допомогу.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що : (1) суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по комісії, оскільки п.2.2.4 договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», тому є нікчемним; (2) позивачем нараховано відсотки поза межами строку кредитування в розмірі 11730 грн, з 29.01.2025 по 7.0.2025, оскільки право нараховувати проценти в позивача припиняється після спливу визначеного договором строку.
21.01.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 921/26-вх) ТОВ «Фінпром Маркет», в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив обґрунтовано тим, що : судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, заборгованість по комісія стягнуто відповідно до пункту 2.2.4 договору, яким встановлено комісію за надання кредиту 15, 00 % від суми наданого кредиту (3750 грн); розмір витрат на правничу допомогу є завищеними. 
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.11.2025 у справі з ціною позову (47811,25), що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99840 грн).
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості 24437,50 грн основна сума боргу та 7893,75 грн проценти в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України. 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц).
Рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
У справі встановлено наступні обставини. 
Щодо укладення 30.11.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 договору про надання коштів у кредит № 73655318 та 29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 додаткової угоди № 13867598 до договору про надання коштів у кредит №73655318.
30.11.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит № 73655318, відповідно до якого кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 25000,00 грн (п.2.2.1); строком на 30 днів (з 30.11.2024 по 29.12.2024) (п.2.2.2); із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0.075 %, яка нараховується щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту (п.п.2.2.3); комісія за надання кредиту складає 15% від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 3750,00 грн) (п.п.2.2.4); у разі порушення позичальником/відповідачем строків повернення кредиту (понадстрокове користування позикою) нараховується 4.00 % за понадстрокове користування кредитом на тіло кредиту за кожен день понадстрокового користування (п.2.2.4). Договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/одноразовий ідентифікатор 24522, що був надісланий на вказану позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін /а. с. 13-19/.
На аркушах справи 77- 80 міститься виписка про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 та зарахування коштів в сумі 25000 грн 30.11.2024.
29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №13867598 до договору про надання коштів у кредит № 73655318, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 60 днів (до 29.01.2025) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 0,075% на 1 %. Додатковий договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису 82388, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1) /а. с. 21/.
Щодо відступлення права вимоги за договором про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024.
24.02.2025 ТОВ «1 Банк» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 24/02/25, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № 73655318 від 30.11.2024 /а. с. 25 зворотна сторона - 30/.
На аркуші справи 33-34 міститься реєстр прав вимог № 22/05/25-02 від 22.05.2025.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії та процентам нарахованим за понадстрокове користуваннязроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне. 
Щодо доведеності укладення 30.11.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 договору про надання коштів у кредит № 73655318 та 29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 додаткової угоди № 13867598 до договору про надання коштів у кредит №73655318.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами (частина перша статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено судом першої інстанції, 30.11.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит № 73655318. Договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/одноразовий ідентифікатор 24522, що був надісланий на вказану позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін /а. с. 13-19/.
Крім того, 29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №13867598 до договору про надання коштів у кредит № 73655318. Додатковий договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису 82388, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1) /а. с. 21/.
У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Крім цього, із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково погашав заборгованість за договором. Факт укладання договору та додаткової угоди відповідач не оспорює в апеляційній скарзі. 
В силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.
Укладання кредитного договору в електронному вигляді регулюється Законом України «Про електронну комерцію». Такий договір укладається шляхом акцепту оферти через інформаційно-телекомунікаційну систему, із застосуванням електронного підпису, зокрема - одноразового ідентифікатора. Електронний договір, підписаний у передбаченому законом порядку, прирівнюється до письмового.
Особа, що укладає електронний договір, має бути ідентифікована за допомогою особистих даних (паспорт, ІПН, телефон, банківська картка тощо). Відповідно до законодавства, факт входу користувача в особистий кабінет, подання заявки, акцепт умов та підтвердження через одноразовий ідентифікатор свідчать про волевиявлення на укладення договору.
Відповідачем не надано доказів, що у цій справі договір про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024 та додаткова угода № 13867598 від 29.12.2024 до договору про надання коштів у кредит №73655318 були укладений з порушенням вимог законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання договору про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024 та 29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 та додаткової угоди № 13867598 від 29.12.2024 до договору про надання коштів у кредит №73655318.
Щодо відступлення права вимоги за договором про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (постанові Верховного Суду від 7.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
У справі також встановлено, що 24.02.2025 ТОВ «1 Банк» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 24/02/25, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № 73655318 від 30.11.2024 /а. с. 25 зворотна сторона - 30/.
Доказів того, що договір факторингу № 24/02/25 від 24.02.2025, укладений між ТОВ «1 Банк» та ТОВ «Фінпром Маркет»визнані недійсними суду не надано. В апеляційній скарзі відповідачем не оспорюється правомірність відступлення права вимоги за договором про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024.
Щодо доведеності заборгованості по процентам нараховані за понадстрокове користування в розмірі 11730 грн.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 зазначено, що: в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У справі встановлено, що відповідно до п.2.2.1, 2.2.2 договору про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024, укладеного між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 25000,00 грн строком на 30 днів (з 30.11.2024 по 29.12.2024).
29.12.2024 між ТОВ «1 Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №13867598 до договору про надання коштів у кредит № 73655318, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 60 днів (до 29.01.2025) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 0,075% на 1 %. 
Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до розрахунку заборгованості позивачем ТОВ «1 Банк» нараховано відповідачу заборгованість по процентам за понадстрокове користування в розмірі 11730 грн за період з 29.01.2025 по 9.02.2025 /а. с. 11 зворотна сторона - 12/.
В позовній заяві ТОВ «Фінпром Маркет» не зазначає правову підставу стягнення процентів за понадстрокове користування в розмірі 11730 грн, не посилається на положення статті 625 ЦК України, як правову підставу позовних вимог в цій частині, тому колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що проценти в розмірі 11730 грн нараховано позивачем поза межами строку кредитування, що є неправомірним, відтак позовні вимоги є недоведеними в частині заборгованості по процентам нарахованим за понадстрокове користування в розмірі 11730 грн, на що суд першої інстанції увагу не звернув. 
Щодо доведеності заборгованості по комісії 3750 грн.
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 3750 грн є недоведеними з наступних підстав.
У постанові ВС від 9.10.2024 у справі № 582/202/22 зазначено про те, що аналіз змісту договорів споживчий кредит № 4243448 та № 101161559 від 12.12.2021, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», свідчить, що в них не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ «Мілоан» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваних кредитних договорів, а тому положення договорів про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за надання кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 2.2.4 договору встановлено комісію за надання кредиту 15, 00 % від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 3750 грн).
Колегія суддів зазначає, аналіз змісту договору про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024 свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позичальнику та за які встановлена щомісячна комісія, а тому позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору про надання коштів у кредит, а тому положення 2.2.4 договору про надання коштів у кредит № 73655318 від 30.11.2024 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заслуговує на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення резолютивної частини в наступній редакції. «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором кредиту № 73655318 від 30.11.2024 в розмірі 32331,25 грн, з яких : 24437,50 грн основна сума боргу; 7893,75 грн проценти. В іншій частині позовних вимог відмовити»
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
В суді першої інстанції ТОВ «Фінпром Маркет» понесено судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.
Судом позов задоволено частково в розмірі 67,62 % (32331,25 х 100 : 47811,25 = 67,62 %), відтак розмір судових витрат, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, понесених позивачем в суді першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог становить 4004,73 грн (5922,40 х 67,62 % = 4004,73)
В суді апеляційної інстанції відповідачем понесені судові витрати в розмірі 3633,60 грн судовий збір за подання апеляційної скарги та 5000 грн правничу допомогу /а. с. 105-108/, судом апеляційної інстанції апеляційна скарга задоволена, рішення суду першої інстанції зміно, тому враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат, клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з позивача слід стягнути на користь відповідача судові витрати в розмірі 2795,56 грн (8633,60 х 32,38 % = 2795,56). 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).
Враховуючи положення частини десятої статті 141 ЦПК України з відповідача слід сягнути на користь позивача різницю судових витрат в розмірі 1209,17 грн (4004,73 - 2795,56 = 1209,17). 
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.11.2025 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за договором кредиту № 73655318 від 30.11.2024 в розмірі 32331 (тридцять дві тисячі триста тридцять одну) гривню 25 копійок, з яких : 24437,50 грн основна сума боргу; 7893,75 грн проценти.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» судові витрати в розмірі 1209 (одна тисячі двісті дев`ять) гривень 17 копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя     Л. О. Голота

Судді: М. В. Матківська 

В. В. Оніщук