КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/6687/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 361/8972/24
19 березня 2026року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Виноградова Миколи Георгійовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Писанець Н.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно. Після смерті матері - ОСОБА_5 - відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , 1948 року побудови, житловий будинок «А», загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 19,5 кв.м, прибудову ганок «а», з надвірними будівлями та спорудами: сарай «Б», гараж «В», сарай «Г», погріб «г», вбиральня «Д», огорожа - №1, №2, №3 ворота із хвірткою.
За заповітом, складеним спадкодавцем ОСОБА_5 , 27.07.1979 року, посвідченим виконавчим комітетом Літочківської с/р народних депутатів Броварського району Київської області, реєстровий номер 52, все своє майно у рівних частках вона заповіла ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Усі спадкоємці звернулись із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори відповідно 15.01.1985 року та 19.03.1985 року.
У зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, листом Броварської районної державної нотаріальної контори №2554/02-14 від 16.07.2021р., позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Після чого, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №361/7934/21, за позивачем було визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Зазначав, що після смерті матері, з вересня 1984 року, позивач, проживаючи у вищевказаному будинку самостійно, проводив поточні ремонтні роботи, обробляв земельну ділянку, сплачував всі комунальні платежі. Інші спадкоємці - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , протягом більше ніж 40 років спадкове майно не відвідували та не цікавились його станом.
Таким чином, оскільки відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні спірного будинку, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки є відомі позивачу спадкоємці, як законні власники спірного нерухомого майна, і позивачем не доведено відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 29 грудня 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Виноградов М.Г. подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що під час розгляду справи позивачем доведено, що він, відповідно до ч. 1 статті 344 ЦК України, добросовісно володів 2/3 частинами нерухомого майна і продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном вже понад сорок років. Відповідачі, у свою чергу, до цього часу свої спадкові права не оформили, протягом сорока років домоволодіння не відвідували та не цікавилися ним. Право власності на свою частку спадщини вони не оформили, а тому не можуть вважатися законними власниками як це зазначено в рішенні суду.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились двічі поспіль, представник ОСОБА_1 адвокат Виноградов М.Г. про дату, час та місце розгляду справи вдруге повідомлявся засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 13 березня 2026 року. Судове засідання 12.03.2026 року було відкладено на 19.03.2026 року в зв`язку з неявкою позивача та його представника. 
Відповідач Зазимська сільська ради Броварського району Київської області про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 13 березня 2026 року. 
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .
У свою чергу, 27 липня 1979 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Літочківської с/р народних депутатів Броварського району Київської області, реєстровий номер № 52, на підставі якого все своє майно у рівних частках заповіла ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . 
У встановлений законом строк позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до Броварської державної нотаріальної контори Київської області, яку зареєстровано за №18 від 15 січня 1985 року.
Також із відповідними заявами до нотаріальної контори звернулись й інші спадкоємці.
16 липня 2021 року позивач, через свого представника звернувся до Броварської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Листом від 16.07.2021 року №2554/02-14 Броварська районна державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності померлого на житловий будинок та запропоновано звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №361/7934/21 за позивачем визнано право власності на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки.
«Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України».
В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що «враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана про те, що власником квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був Особа-1, тому не можна вважати володіння позивачем квартирою, яка залишилась після смерті Особа, добросовісним. Смерть Особа-1 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним».
В постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20 (провадження № 61-5786св21) зазначено, що «суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником 2/5 частин у праві власності на спірний житловий будинок була покійна ОСОБА-1, матеріали справи не містять підтвердження, що вона відмовлялася від належного їй нерухомого майна; за життя ОСОБА-1 склала заповіт на доньку позивача - ОСОБА-2, яка спадщину своєчасно не прийняла. Ці обставини були відомі позивачу. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги про те, що позивач більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володів спірним майном, робив ремонт та реконструкцію будинку, сплачував комунальні послуги та податок на землю, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на 2/5 частки спірного житлового будинку за набувальною давністю, безпідставні, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів зазначає, що давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірною часткою у будинку не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено. Факт сплати позивачем комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядкустатті 344 ЦК України.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника  ОСОБА_1 -адвоката Виноградова М. Г.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Виноградова Миколи Георгійовича залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року

Головуючий: Судді: