Номер провадження: 22-ц/813/3535/26 
Справа № 523/2792/25
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Кремер І.О. 01 квітня 2025 року у м. Одеса, -
встановила:

У лютому 2025 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся представник ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Армянського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, було зареєстровано шлюб за актовим записом № 67. Від даного шлюбу у сторін народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Оскільки збереження сім`ї є неможливим, ОСОБА_2 просив суд задовольнити позов та ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 06.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Армянського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 67.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.04.2025 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Розірвано шлюб, укладений 06.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Армянського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 67.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про судові засідання у справі відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України.
Крім того, на думку апелянта, дана справа розглянута судом з порушенням правил підсудності, оскільки позов поданий не за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 . У матеріалах справи вказано наступну реєстрацію місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 , однак, за твердженням представника апелянта, ОСОБА_1 була знята з реєстрації за цією адресою у зв`язку із окупацією АР Крим, та зареєстрована як ВПО за адресою: АДРЕСА_2 .
Також у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 наголошує на необхідності надання подружжю шестимісячного строку для примирення.
Сторони про розгляд справи на 03.03.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Армянського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим було зареєстровано шлюб за актовим записом № 67, що підтверджено повторним Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 від 06.07.2013 року.
Від шлюбу у сторін народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 06.11.2019 року.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні відносини між сторонами припинені, можливість їх відновлення втрачена, а відтак, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання, чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства, суд застосовує положення ст. 24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу.
Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 року у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 року у справі № 605/434/18.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.
У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вивчивши надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується із доводами позовної заяви ОСОБА_2 про неможливість збереження шлюбу, який вже носить формальний характер, оскільки сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, що суперечить правам та інтересам позивача, і вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Згідно ст. 18 ч. 2 п. 3, ст. ст. 51, 56 ч. 3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.
Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що добровільність шлюбу – одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
У даному випадку, позивач ОСОБА_2 категорично наполягав на розірванні шлюбу, що передусім свідчить про його сформоване бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його правомірні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Колегія суддів також приймає до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач ОСОБА_2 бажає зберегти шлюб, і навпаки, останній наполягав на його розірванні. Заява про відмову від позовних вимог від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходила.
Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про нібито вжиття сторонами заходів для збереження шлюбу є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необхідність надання подружжю шестимісячного строку для примирення.
Так, системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. ст. 111, 112 СК України, ст. ст. 2, 240, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.
При цьому закріплена у ст. 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.
Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд апеляційної інстанції надає оцінку наступним обставинам: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, який становить 13 місяців; відсутність доказів, які свідчать про можливість примирення сторін.
Так, колегія суддів приймає до уваги неможливість примирення сторін, враховуючи заперечення сторони позивача, який у позовній заяві висловив свою категоричну позицію щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливість збереження сім`ї, оскільки сімейне життя між сторонами у справі не склалося, вони тривалий час не проживають разом, спільного побуту не ведуть.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для надання сторонам у справі строку для примирення та збереження сім`ї.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що відповідач, з урахуванням інтересів дитини, має на меті збереження сім`ї, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, а відтак, сам лише факт наявності у сторін спільної дитини не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, що у ст. 141 СК України встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Колегія суддів також зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про судові засідання у справі відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 . Тобто, місце проживання апелянта зареєстроване в АР Крим, яка відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з 20.02.2014 року є тимчасово окупованою територією. Електронна адреса ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутня.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.
З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
На виконання вимог ЦПК України, суд першої інстанції здійснював виклик відповідачки ОСОБА_1 в судове засідання через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (sv.od.court.gov.ua), підтвердження чого наявне у матеріалах справи.
За таких обставин, ОСОБА_1 у спосіб, визначений Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», була неодноразово належним чином повідомлена про дату, час та місце засідання суду першої інстанції, однак не демонструвала готовність брати участь у судовому засіданні.
Отже, ОСОБА_1 не є особою, яка не була повідомленою про судове провадження.
Аналогічно необгрунтованими є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що дана справа розглянута судом з порушенням правил підсудності, оскільки позов поданий не за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 . 
Як вже вказувалось вище, у матеріалах справи зазначено наступну реєстрацію місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 , однак, за твердженням представника апелянта, ОСОБА_1 була знята з реєстрації за цією адресою у зв`язку із окупацією АР Крим, та зареєстрована як ВПО за адресою: АДРЕСА_2 .
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що згідно наданої самою ОСОБА_1 . Довідки від 19.12.2024 року № 3216-5003560386 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що відповідачка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак, місцем реєстрації відповідача є: АДРЕСА_1 .
Цивільним процесуальним кодексом передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. На цьому наголосила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відступаючи від попередніх позицій у постанові від 24.06.2024 року по справі №554/7669/21.
Отже, за висновками Об`єднаної палати, визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи – позивача.
Тому позови, наведені в ч. 1 ст. 28 ЦПК, не можуть пред`являтися за фактичним місцем проживання або перебування позивача, якщо воно відрізняється від зареєстрованого.
Розпорядженням Верховного Суду № 36/0/9-22 від 05.07.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (суди Автономної Республіки Крим та м. Севастополя) змінено територіально підсудність судових справ Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим та віднесено їх розгляд до компетенції Суворовського районного суду м. Одеси.
Відтак, даний спір підсудний саме Суворовському (Пересипському) районному суду м. Одеси.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01.04.2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе