КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2026 року м. Київ справа №320/24814/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.03.2025 № 80114500000033 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.03.2025 № 80112500106619 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 30.05.2023 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.03.2025 № 8010130100017887 про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області судові витрати, понесені ОСОБА_4 .
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання та прийняття рішення про примусове повернення є протиправними, необґрунтованими та прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства. Зазначає, що він є громадянином Республіки Таджикистан, який на законних підставах отримав дозвіл на імміграцію 09.06.2020 як особа, що перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.02.2018. Позивач наголошує, що під час надання йому дозволу на імміграцію відповідачем було проведено всі передбачені законом перевірки, у тому числі із залученням компетентних органів (МВС, СБУ, Інтерполу тощо), за результатами яких жодних підстав для відмови не встановлено, що свідчить про законність його імміграції. Вказує, що рішення про відкликання дозволу ґрунтується виключно на поданні СБУ, яке не містить конкретних фактів чи доказів, не підтверджує вчинення ним будь-яких протиправних дій, має характер припущень. Позивач заперечує свою причетність до будь-якої діяльності, що може становити загрозу національній безпеці України, зазначає, що не підтримує політику рф, не співпрацює з будь-якими іноземними спецслужбами та має намір мирно проживати в Україні разом із сім`єю. Позивач підкреслює, що оскаржувані рішення прийняті без дотримання процедури, передбаченої Порядком №1983, без витребування додаткової інформації, без виклику його для надання пояснень та без всебічного та об`єктивного дослідження обставин.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/24814/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
Позивачем на виконання ухвали від 22.05.2025 подано заяву на усунення недоліків позовної заяви. До заяви додано докази сплати судового збору, а саме квитанцію №8067-2026-5621-3462 від 21.05.2025.
Таким чином, недоліки позову були усунуті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/24814/25 та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи містяться:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що рішення про відкликання дозволу на імміграцію прийнято на підставі подання Служби безпеки України від 13.02.2025, у якому міститься інформація про те, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України. Зокрема, за даними СБУ: позивач може бути використаний спецслужбами рф для збору інформації про Збройні Сили України, має зв`язки або симпатії до політичних процесів, пов`язаних із державою, яка співпрацює з рф. Відповідач зазначає, що СБУ є спеціально уповноваженим органом у сфері забезпечення державної безпеки, а тому її висновки є належною підставою для застосування п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». У зв`язку з відкликанням дозволу правомірно скасовано посвідку та прийнято рішення про примусове повернення.
-клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи – Головне управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, яке відхиляється судом, оскільки предметом розгляду у даній справі є правомірність рішення суб`єкта владних повноважень — Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, тоді як Служба безпеки України не є суб`єктом прийняття оскаржуваного рішення та не перебуває у спірних правовідносинах із позивачем. Крім того, судове рішення у даній справі не впливатиме безпосередньо на права, свободи чи обов`язки Служби безпеки України, що виключає наявність підстав для її залучення до участі у справі відповідно до статті 49 КАС України.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач додатково акцентує увагу на тому, що подання СБУ не є рішенням суб`єкта владних повноважень і саме по собі не породжує юридичних наслідків, а відповідальність за прийняте рішення несе саме ДМС, яка повинна здійснити самостійну та всебічну перевірку обставин. Позивач наголошує, що СБУ виконує лише інформаційну функцію, рішення ДМС не може бути автоматичним наслідком такого подання. Також позивач вказує, що твердження про його зв`язки з рф або наміри збору інформації є недоведеними, і в матеріалах відсутні будь-які конкретні факти чи докази.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
06.02.2018 між громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянкою України укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
10.02.2020 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» звернувся позивач, як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки.
Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.06.2020 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».
У подальшому до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 13.02.2025 № 51/9/2-41467 про відкликання дозволу на імміграцію позивача.
У зазначеному поданні міститься інформація про те, що дії громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 можуть становити загрозу національній безпеці України, зокрема у зв`язку з можливим використанням його іноземними спецслужбами для збору інформації щодо розташування сил та засобів Збройних Сил України.
На підставі зазначеного подання рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.03.2025 № 80114500000005 відкликано дозвіл на імміграцію в Україну, наданий позивачу.
У зв`язку із відкликанням дозволу на імміграцію, рішенням відповідача скасовано посвідку на постійне проживання позивача, а також прийнято рішення від 05.03.2025 № 8010130100017887 про його примусове повернення до країни походження.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. 
Частиною 1 ст. 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. 
Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі – Закон № 2491-III), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
В розумінні положень ст. 1 Закону № 2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції – це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ст. 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону № 2491-III. 
Так, згідно зі ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. 
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. 
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. 
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. 
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. 
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлені ст. 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам в інших випадках, передбачених законами України. 
Також Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.п. 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби. 
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. 
Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону № 2491-III, до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із ст. 12 Закону № 2491-III. 
З аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. 
Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону № 2491-III є підставою для не надання дозволу на імміграцію.
Судом встановлено, що 25.02.2025 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 13.02.2025 № 51/9/2-41467 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до змісту подання, Головним управлінням у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України, протидію розвідувально-підривній діяльності, отримано інформацію щодо громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Таджикистану, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до наявних відомостей, отриманих у передбачений Законом спосіб, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є прихильником політики Народно-демократичної партії Таджикистану - провладної партії країни, лідером якої є Президент Таджикистану Емомалі Рахмон. Вищевказана партія на чолі з ОСОБА_6 не засуджує дії рф в Україні, а саме захоплення тимчасову окупацію території Донецької та Луганської областей, анексію Криму, повномасштабне вторгнення 24.02.2022 року. Крім того, відповідно до наявних відомостей, в даний час політичне керівництво Таджикистану неофіційно співпрацює з рф в сфері постачання озброєння, яке в подальшому використовується на фронті та сприяє рф у вербування власних громадян для їх подальшого задіяння у бойових діях в Україні в лавах зс рф. Згідно з наявними даними, ОСОБА_5 прибув до м. Києва за вказівки спецслужб рф, які планують використати вищевказаного іноземця для фіксації розташування сил та засобів ЗС України, в т.ч. засобів ППО і військових частин та подальшої передачі вищевказаних відомостей зазначеним спецслужбам. Таким чином, дії громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Закон України «Про національну безпеку України» відповідно до статей 1,2, 17, 18 і 92 Конституції України визначає основи та принципи національної безпеки і оборони, цілі та основні засади державної політики, що гарантуватимуть суспільству і кожному громадянину захист від загроз. 
Цим Законом визначаються та розмежовуються повноваження державних органів у сферах національної безпеки і оборони, створюється основа для інтеграції політики та процедур органів державної влади, інших державних органів, функції яких стосуються національної безпеки і оборони, сил безпеки і сил оборони, визначається система командування, контролю та координації операцій сил безпеки і сил оборони, запроваджується всеосяжний підхід до планування у сферах національної безпеки і оборони, забезпечуючи у такий спосіб демократичний цивільний контроль над органами та формуваннями сектору безпеки і оборони. 
У відповідності до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз. 
Пунктом 6 тієї ж правової норми визначено, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України. 
Національна безпека України (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України») - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз». 
Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про стратегію національної безпеки України» (далі - Стратегія). 
Відповідно пункту 5 Стратегії, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом України «Про національну безпеку України», пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів громадян України. 
Відповідно пункту 30 Розділу II Стратегії поточними та прогнозованими загрозами національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов є зростання кількості порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також причетність цих осіб до протиправної діяльності. 
Пунктом 33 Розділу II визначено, що Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам. 
З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання Україна буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.
Розділом IV Стратегії визначені напрями та завдання реформування й розвитку сектору безпеки і оборони, зокрема, пунктом 63 передбачено, що для системного захисту України від загроз національній безпеці необхідним є розвиток сектору безпеки і оборони. Для цього Україна зокрема: зміцнить демократичний цивільний контроль за сектором безпеки і оборони України як запоруку законності та ефективності діяльності його складових, підвищить ефективність управління, зміцнить нагляд і посилить відповідальність посадових і службових осіб органів сектору безпеки і оборони; оптимізує структуру, функції і чисельність Служби безпеки України як спеціально уповноваженого державного органу у сферах контррозвідувальної діяльності та охорони державної таємниці, головного органу у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю, що дасть змогу попереджати, своєчасно виявляти зовнішні та внутрішні загрози безпеці України і запобігати їм, припиняти розвідувальні, терористичні та інші протиправні посягання спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усувати умови, що їм сприяють, та причини їх виникнення; автоматизує процеси надання адміністративних послуг іноземцям та особам без громадянства, посилить міграційний контроль на державному кордоні і всередині держави для забезпечення дотримання іноземцями та особами без громадянства законодавства України. 
З огляду на вищевикладене та базуючись на положеннях статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України», ГУСБУ у м. Києві та Київській області, як регіональний орган СБУ у відповідності до своїх основних завдань зобов`язане забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та об`єднань; брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в Україну походження або третю країну.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові у постанові від 31.05.2023 у справі №600/6944/21-а, СБУ, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцію надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єкті загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз. 
Права СБУ визначені статтею 25 Закону України «Про Службу безпеки України». 
Так, Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право, зокрема, подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки. 
Суд враховує, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути відкликано у разі, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.
Підставою для прийняття спірного рішення стало подання Служби безпеки України, яке містить інформацію про наявність такої загрози з боку позивача.
Суд бере до уваги, що подання Служби безпеки України саме по собі не є безумовною та автоматичною підставою для скасування дозволу на імміграцію, а уповноважений орган повинен здійснювати належну оцінку відповідних обставин.
Разом з тим, адміністративний суд не наділений повноваженнями перевіряти достовірність, повноту чи обґрунтованість оперативної або контррозвідувальної інформації, отриманої Службою безпеки України у межах здійснення її повноважень, а відтак перевірка її змісту по суті виходить за межі судового розгляду даної справи.
Оцінка наявності чи відсутності загрози національній безпеці України віднесена законодавцем до компетенції спеціально уповноваженого органу — Служби безпеки України, яка здійснює таку діяльність із використанням спеціальних форм і методів, доступ до яких об`єктивно обмежений.
З огляду на викладене, у межах даної справи суд перевіряє не зміст оперативної інформації, а дотримання відповідачем вимог закону при прийнятті рішення, зокрема, наявність відповідного подання компетентного органу, віднесення наведених у ньому обставин до підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», дотримання встановленої процедури прийняття рішення.
Судом встановлено, що подання Служби безпеки України містить відомості про наявність загрози національній безпеці України, а відповідач, отримавши таке подання, діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений законом.
Доводи позивача про відсутність конкретних доказів у поданні Служби безпеки України не можуть бути підставою для визнання спірного рішення протиправним, оскільки характер такої інформації обумовлює обмеження щодо її розголошення, а її оцінка віднесена до виключної компетенції відповідного спеціального органу.
Посилання позивача на недотримання відповідачем окремих процедурних аспектів, зокрема, невиклик його для надання пояснень чи невитребування додаткової інформації, суд оцінює критично, оскільки такі обставини самі по собі не спростовують наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», та не свідчать про протиправність прийнятого рішення.
Крім того, приписами Порядку № 1983 чітко визначено, що іммігранти, стосовно яких розглядається питання про скасування дозволу імміграцію запрошуються для надання пояснень у разі необхідності.
Тобто, запрошення особи для надання пояснень є правом, а не обов`язком органів міграційної служби, тому доводи позивача про порушення процедури прийняття оскаржуваних рішень є необґрунтованими.
Також, суд зазначає, що оскільки на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, тому здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 29.05.2023 у справі № 522/5683/22.
Суд також враховує, що питання національної безпеки мають пріоритетний характер при розгляді даної справи, а тому втручання у приватне та сімейне життя особи у таких випадках може бути виправданим, якщо воно здійснюється на підставі закону та переслідує легітимну мету.
Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 823/1499/17, вирішуючи спір у подібних правовідносинах про скасування особі дозволу на імміграцію згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за цим пунктом є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.
Факт перебування позивача у шлюбі з громадянкою України, тривалість його проживання на території України, а також відсутність судимості не виключають можливості визнання його дій такими, що становлять загрозу національній безпеці держави.
Крім того, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від передбаченої законодавством відповідальності за вчинення порушень міграційного законодавства України.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а.
За наведених обставин у сукупності, суд не знаходить правових підстав для визнання протиправними і скасування оскаржуваних рішень.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.