Справа № 191/3986/25 
Провадження № 2/191/1822/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Синельникове 

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді Форощук С.А., при секретарі судового засідання Вехник С.Л., за участю представниці позивачки – адвоката Чеботарьової Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Перша синельниківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності за правом спадкування за законом, 
ВСТАНОВИВ:
Представниця позивачки адвокат Чеботарьова Т.С. звернулась до суду з позовом до Синельниківської міської ради про визнання права власності за позивачкою на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, огорожа №1, літнього душу Г-1 за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 понад 12 років проживає та утримує будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 16.08.2011. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через похилий вік та незадовільний стан здоров`я ОСОБА_3 потребувала допомоги. Деякий час та на момент смерті ОСОБА_3 проживала та вела спільне господарство разом з ОСОБА_1 , оскільки інших родичів, які б допомагали ОСОБА_3 не було. Позивачка доглядала за померлою, утримувала її будинок та в подальшому поховала за власний рахунок. Оскільки родичів у померлої не було, на похорон також родичі не з`явились, позивачка була переконана, що спадкоємців немає та оскільки вона на момент смерті проживала з померлою та вела спільне господарство, то автоматично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 та на цій підставі правомірно заволоділа будинком, продовжувала проживати та утримувати його. ОСОБА_1 звернулась до Першої Синельниківської Державної Нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав та дізналась, що нотаріусом вже заведена спадкова справа № 195 в 2012 році за фактом смерті ОСОБА_3 за заявою сина, який є громадянином РФ та заява від нього надійшла засобом поштового зв`язку, будь-яких інших відомостей нотаріус не повідомила. Тобто саме з цього моменту Позивачка зрозуміла, що володіє будинком, який є чужою річчю, власник якої їй невідомий. Позивачка продовжувала проживати у будинку, виплачувала накопичені померлою борги, здійснювала відновлення та поточний ремонт будинку, утримувала прибудинкову територію у належному стані. За період з 2012 по 2024 рік сина померлої ОСОБА_1 не бачила, будь-яких претензій до неї не надходило. Здійснивши 17.10.2024 року актуалізацію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спадкодавця ОСОБА_3 , а саме житлового будинку (загальна площа 56,6 кв.м), який розташований в АДРЕСА_1 Позивачці стало відомо, що і наразі право власності зареєстровано за померлою. Разом із тим, постановою КМУ від 28 лютого 2022 р. №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» передбачено певні особливості вчинення нотаріальних дій під час воєнного стану. Так, незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою агресором, зупиняються. Відповідно до постанови КМУ від 3 березня 2022 р. №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» особами, пов`язаними з державою агресором, зокрема, є громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Ці обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на нотаріальні дії із засвідчення справжності підпису на заяві про вихід з громадянства російської федерації. Тобто зазначене свідчить про те, що відсутність можливості під час дії воєнного стану нотаріально оформити та отримати свідоцтво про право на спадщину, не позбавляє особу права на спадкове майно, а отже у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на суверену територію України, будинок можуть націоналізувати в рахунок нанесених збитків воєнною агресією. Позивачка добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти будинком за адресою: АДРЕСА_1 , поводячись як власник, починаючи з 2012 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України.
19 листопада 2025 року представниця позивачки через «Електронний суд» в межах підготовчого судового засідання подала заяву про зміну підстав позову, в обґрунтування якої зазначила, що після надходження спадкової справи та відповіді Державної міграційної служби України виникла необхідність звернення з відповідною заявою в порядку ст.49 ЦПК України. В матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 17.09.2010 року, відповідно до якого померла ОСОБА_3 , усе майно, що належить їй на день її смерті заповідає ОСОБА_2 . Також в матеріалах справи наявний документ, а саме: «Заявление о принятии наследства и выдачи свидетельства о праве на наследство» зареєстровано 06.08.2012 року. Однак відповідно до змісту зазначеного документу вбачається, що ОСОБА_2 є громадянином РФ, більш того, вказана заява не подавалась ним особисто, не містить офіційного перекладу та всіх необхідних реквізитів, які надають їй статус офіційного документа, тобто не відповідає всім вимогах чинного законодавства України. Відсутні будь-які документи, які посвідчують особу ОСОБА_2 , а отже ОСОБА_2 не може вважатися такою особою, що звернувся у встановленому порядку з заявою про прийняття спадщини. З 05.07.2012 року моменту смерті до подачі позову до 03.08.2025 року – дати подачі позову до суду сплинуло 13 років та 30 днів, тобто строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, станом на дату подачі позову ОСОБА_2 , якому померла заповіла майно не скористався своїм правом, визначеним ст.1269 ЦК України, зокрема не подав заяви про прийняття спадщини в порядку встановленому чинним законодавством України або заяви про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, ОСОБА_2 , у визначеному законом порядку та у визначений законом строк, спадщину за заповітом не прийняв, в той час як позивач, яка також є а спадкоємицею за законом - прийняла спадщину автоматично, оскільки на момент смерті проживала та вела спільне господарство разом з померлою. Оскільки, позивачка є спадкоємцем четвертої черги, яка на момент смерті проживала разом з померлою та була пов`язана спільним побутом. У зв`язку з чим представниця позивачки просила змінити підставу позову по цивільній справі № 191/3986/25 про визнання права власності за набувальною давністю на визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, огорожа №1, літнього душу Г-1 в порядку спадкування за законом.
Ухвалою суду від 27.11.2025 року прийнята до розгляду заяву представниці позивачки про зміну підстави позову, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету позову: Першу синельниківську державну нотаріальну контору та ОСОБА_2 .
В судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала повністю навела обставини, які викладені у позові та заяві про зміну підстави позову. 
Представниця відповідача до початку проведення судового розгляду надала заяву про відсутність заперечень проти позову та про розгляд справи без її участі.
Представник третьої особи Першої синельниківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився про час розгляду справи повідомлявся належним чином через підсистему «Електронний суд», заяв про неможливість явки в судове засідання та про відкладення розгляду справи не направляв.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв та повідомлень до суду не направляв, враховуючи, що з 24.02.2022 року надсилання поштової кореспонденції до Російської Федерації є неможливе з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ, у зв`язку з повномасштабною збройною агресією, повідомлення ОСОБА_2 , який є громадянином Росії та проживає на території РФ про розгляд цієї справи здійснювалось через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
За наявності належного виклику третіх осіб та відсутності від них клопотання про відкладення розгляду справи суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились.
Суд, заслухавши представницю позивачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була власником житлового будинку що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м.
Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .
17.09.2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла усе належне їй рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме за законом право, своєму сину ОСОБА_2 .
Як вбачається, з копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_3 06.08.2012 року до Першої синельниківської держаної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшов документ, а саме: «Заявление о принятии наследства и выдачи свидетельства о праве на наследство», складений від імені ОСОБА_2 нотаріусом нотаріального округу м. Когалим Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Тюменської області. Відповідно до змісту зазначеного документу вбачається, що ОСОБА_2 є громадянином РФ, проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Оцінюючи вказану заяву, як підставу для отримання спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , суд зазначає, що враховуючи вимоги чинного законодавство України, зокрема Закону України «Про нотаріат» та Цивільного кодекс України, спадкоємець, який бажає прийняти спадок, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття. Така заява подається спадкоємцем особисто або надсилається ним поштою зі засвідченим підписом. У разі перебування спадкоємця за кордоном, спадкоємець звертається до Консульської установи України, яка може вчиняти нотаріальні дії та засвідчувати підпис на заяві українською мовою без необхідності перекладу та апостилю, або до іноземного нотаріусу, при цьому заява може бути складена іноземною мовою, а підпис спадкоємця буде засвідчено іноземним нотаріусом. У такому випадку складений іноземним нотаріусом документ потребує легалізації органами Міністерства закордонних справи України для її використання на території України. 
Таким чином, суд дійшов висновку про невідповідність направленої спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вимогам українського законодавства. Суд також зазначає, що свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 видане не було. Належним чином складена заява про прийняття спадщини або будь-які інші документи від імені ОСОБА_2 в матеріалах спадкової справи відсутні.
Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, враховуючи похилий вік ОСОБА_3 . ОСОБА_1 доглядала її, допомагала утримувати господарство, після смерті ОСОБА_3 , позивачка повністю сплатила витрати на поховання, про що свідчать акт про фактичне проживання від 29.10.2024 року, довідка від 09.07.2013 року, які долучені до матеріалів справи.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є донькою позивачки ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 вони познайомились приблизно у 2007 році, оскільки ОСОБА_3 була похилого віку, ОСОБА_1 почала допомагати їй, а коли батьки свідка розлучились, ОСОБА_3 запросила їх з мамою та сестрою проживати з нею за адресою: АДРЕСА_1 . З того моменту вони почали проживати вчотирьох: вона, сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вели спільне господарство, допомагали одна одній, ОСОБА_1 слідкувала за господарством, ОСОБА_3 допомагала доглядати за нею та сестрою. Свідок зазначила, що знає, що у ОСОБА_3 є син ОСОБА_5 , але жодного разу вона його не бачила, зі слів ОСОБА_3 вона знає, що її син проживав в Росії, до матері не приїздив. На час смерті ОСОБА_3 вони проживали також разом, її матір ОСОБА_1 займалась її похованням, і після її смерті переїхали з будинку, який належав ОСОБА_3 , однак ОСОБА_1 все одно доглядала за будинком, бо інших родичів ОСОБА_3 не мала, син будинком після смерті матері не цікавився. Про наявність заповіту вона не знала.
Суд оцінюючи показання свідка ОСОБА_4 приходить до висновку, що її показання узгоджуються між собою, не суперечать іншим матеріалам справи та встановленим в ході судового засідання обставинам, а тому не викликають у суду сумнівів в їх достовірності та правдивості, водночас, підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених цим свідком у суду немає, дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні.
Отже, з 05.07.2012 року моменту смерті до подачі позову до 03.08.2025 року – дати подачі позову до суду сплинуло 13 років та 30 днів, тобто строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, станом на дату подачі позову ОСОБА_2 , якому померла заповіла майно не скористався своїм правом, визначеним ст.1269 ЦК України, зокрема не подав заяви про прийняття спадщини в порядку встановленому чинним законодавством України або заяви про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, ОСОБА_2 , у визначеному законом порядку та у визначений законом строк, спадщину за заповітом не прийняв, в той час як позивач, яка також є а спадкоємицею за законом - прийняла спадщину автоматично, оскільки на момент смерті проживала та вела спільне господарство разом з померлою. 
Відповідно до положень ст.1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Оскільки визначений у заповіті спадкоємець протягом встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України строку не подав заяву про прийняття спадщини, що відповідає вимогах законодавства України та, як вбачається із матеріалів спадкової справи, на час відкриття спадщини постійно не проживав разом із спадкодавцем, він вважається таким, що спадщину не прийняв. Згідно з ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦКУ. Отже, спадкове майно спадкується спадкоємцями на загальних підставах за законом. 
Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2020 року у справі 132/3826/18 сформував наступну позицію щодо застосування норм Цивільного кодексу України, зокрема статей: 1223, 1270, 1275: «Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Верховний Суд зазначає, що суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини існує в межах строків, установлених статтею 1270 ЦК України. Верховний Суд зазначає, що посилання у частині другій статті 1223 ЦК на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом необхідно розуміти як таке, що належить цим особам у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом і за умови, що заповіт складено на усе майно. Отже, за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Відповідно до положень ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 644/5818/18 «до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.» Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).
Як було встановлено, ОСОБА_1 понад 12 років проживає та утримує будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Через похилий вік та незадовільний стан здоров`я ОСОБА_3 потребувала допомоги. Деякий час та на момент смерті ОСОБА_3 проживала та вела спільне господарство разом з ОСОБА_1 , оскільки інших родичів, які б допомагали ОСОБА_3 не було. Позивачка доглядала за померлою, утримувала її будинок та в подальшому поховала за власний рахунок.
З врахуванням викладеного, зокрема того, що достовірно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги за законом спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб прийняла дану спадщину; інших спадкоємців, які б у встановлені законом строки вчинили дії щодо прийняття спадщини не має, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для їх задоволення.
Керуючись ст. 141, 247 ч.2, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Синельниківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Перша синельниківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності за правом спадкування за законом, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, огорожа №1, літнього душу Г-1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

 Суддя	  С. А. Форощук