ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4075/26 Справа № 213/3193/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 213/3193/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О., 
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П. 
секретар судового засідання Дяченко Д.П
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Приватне акціонерне товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року та додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року, 

УСТАНОВИВ:

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») про нарахування та стягнення заробітної плати, визнання незаконним та скасування наказу про зменшення заробітної плати, зобов`язання поновити попередні умови праці.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працює машиністом конвеєра 4 розряду основної виробничої дільниці дроблення №2 дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК» з 25 серпня 2020 року. 
01 липня 2024 року адміністрацією відповідача видано наказ № 603 «Про зупинку технологічного циклу ПрАТ «ІнГЗК», згідно з яким у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні внаслідок військової агресії російської федерації та відсутністю організаційних і технічних умов для здійснення господарської діяльності підприємства здійснено повну зупинку технологічного циклу виробництва концентрату. Унаслідок чого позивач та більшість працівників структурних підрозділів підприємства переведені у стан простою з оплатою праці в розмірі 2/3 від встановленої тарифної ставки (окладу). 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за час простою не з вини працівника належить до мінімальних державних гарантій в оплаті праці. 
Зазначає, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Простій не є зміною істотних умов праці, це - вимушене зупинення роботи, яке не змінює встановлені умови праці.
08 жовтня 2024 року та 25 листопада 2024 року адміністрацією ПрАТ «ІнГЗК» впроваджено накази № 835 та № 949 відповідно, якими встановлювалися графіки зайнятості/змінності персоналу у жовтні та грудні 2024 року. Цими наказами фактично змінені умови праці та режим роботи, що призвело до суттєвого зниження розміру оплати праці працівникам.
14 жовтня 2024 року керівництво дробильної фабрики ознайомило позивача із текстом наказу № 835 шляхом його зачитування та надало аркуш ознайомлення з документом. Оскільки аркуш ознайомлення з документом не містив посилання на вище зазначений наказ, а їй відмовлено у візуальному ознайомленні з текстом цього наказу, позивач відмовилася від внесення свого підпису до аркушу ознайомлення. Її ознайомлення з наказом № 949 від 25 листопада 2024 року не відбувалося. Незважаючи на це, їй змінено істотні умови праці, внаслідок чого її дохід зменшився.
При цьому, основний виробничий процес на підприємстві так і не запущено і підприємство не випускає жодної готової продукції з моменту видання наказу № 603 про простій.
З наказами № 835 та № 949 позивач не згодна, оскільки вважає, що на підприємстві були відсутні передумови для встановлення неповного робочого часу, оскільки зміни в організації виробництва і праці на підприємстві не відбувалися. Накази не містять чіткого зазначення, які саме зміни в організації виробництва і праці запроваджуються або плануються, а також не містять обґрунтування цих змін.
Зазначає, що зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи) може бути визнана законною тільки в разі, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Крім того, в разі зміни істотних умов праці на підставі наказу (розпорядження) керівника підприємства, установи, організації вносяться зміни до посадових інструкцій працівників за їхньої згоди.
З посиланням на п. 31 Постанови Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» позивач зазначала, що якщо зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі чи організації, то така зміна, з урахуванням конкретних обставин, може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
Згідно з наказами № 835 та № 949 для позивача встановлено неповний робочий час із сумарною тривалістю 10 робочих днів на місяць та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.
13 травня 2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою щодо негайного поновлення попередніх умов праці, яка була проігнорована.
На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати незаконними і скасувати накази ПрАТ «ІнГЗК» № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року» та № 949 від 25 листопада 2024 року «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року», зобов`язати ПрАТ «ІнГЗК» поновити їй попередні умови оплати праці та зобов`язати ПрАТ «ІнГЗК» нарахувати та виплатити різницю в заробітній платі, що існувала до зміни умов оплати праці, в розмірі 6 889,21 грн. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ІнГЗК» стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційні скарги в який зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, посилаючись на те, що судом неповно та не всебічно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року вказує, що позивач в даній справі не оспорює доцільність управлінських рішень роботодавця, а ставить під сумнів наявність обов`язкової передумови, передбаченої ч.3 ст. 32 КЗпП України, а саме - реальних змін в організації виробництва і праці. Перевірка наявності або відсутності цієї передумови є прямим обов`язком суду, а не втручанням у дискрецію роботодавця.
Висновок суду першої інстанції про те, що позивач мала довести факт оголошеня їй простою, суперечить ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої обов`язок доведення правомірності зміни істотних умов праці покладається на роботодавця.
Апелянт зауважує на тому, що простій на підприємстві не був припинений, оскільки не був скасований, не був припинений жодним іншим наказом та містив пряму вказівку на 0% виробництва та зазначив, що відповідно до ст. 34 КЗпП України, простій це зупинення роботи у зв`язку з відсутністю організаційних або технічних умов.
Отже, підприємство юридично перебувало у стані простою, що виключає можливість законного запровадження неповного робочого часу, як альтернативного режиму.
Відповідно до ст. 34 КЗпП України, відсутність організаційних або технічних умов є визначенням простою, а не зміни організації праці. При цьому наказ № 603 від 01 липня 2024 року «Про зупинку технологічного циклу ПрАТ «ІнГЗК» про простій не був скасований, а отже підприємство перебувало у стані простою. Не припинивши простій відповідач здійснив штучну перекваліфікацію у режим неповного робочого часу, що призвело до істотного зменшення заробітної плати позивачки.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відмова позивача від підпису та продовження роботи свідчать про її згоду на зміну істотних умов праці та залишив поза увагою як пояснення позивача, так і пояснення свідків про те, що оскаржувані накази № 835 та № 949 не надавалися для ознайомлення, заборонялося робити їх копії або фотографії.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що умови оплати праці не змінювались, а змінювалась лише норма робочого часу, оскільки встановлення неповного робочого часу без реальних змін в організації праці є самостійною істотною умовою праці, прямо зазначеною у ст. 32 КЗпП України а зменшення норми робочого часу прямо призводить до зменшення заробітної плати, а отже є прихованим способом її зниженя. 
Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано практику Верховного Суду з посиланням на окремі постанови, однак без застосування таких правових висновків по суті. 
Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив питання строків звернення до суду та не надав оцінки дотримання строків звернення до суду, не встановив момент, з якого позивачу стало, або могло стати відомо, про порушення її трудових прав та не зробив жодних висновків щодо наявності або відсуності їх пропуску.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року вказує, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не виконав обов`язок перевірки співмірності витрат, не врахував складність справи, обсягу та характеру наданих адвокатом послуг, часу, витраченому адвокатом та значення справи для сторін.
Так, судом не враховано, що в матералах справи відсутній детальний опис наданих правничих послуг, не враховано, що представник відповідача брав участь в судових засіданнях в ремимі відеоконференцій, мінімізувавши свої часові та фінансові витрати, в той час як позивач та представник позивача безпосередньо брали участь в судових засіданнях, а представник позивача неодноразово особисто прибував з іншого міста. Не враховано, що позов заявлено про стягнення з роботодавця значно меншої суми, а саме втраченого заробітку за два місяці в розмірі 6 889,21 грн, яка є суттєвою для позивачки.
Апелянт вважає, що стягнення з працівниці значної суми судових витрат у цій справі має каральний характер та порушує гарантії справедливого суду, передбачені ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстації залишити без змін, апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника ПрАТ «ІнГЗК» - адвоката Рабко Т.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що з 26 березня 2018 року ОСОБА_1 працювала учнем машиністом конвеєра основної виробничої дільниці дроблення №2 дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК», з 19 липня 2018 року переведена машиністом конвеєра 3 розряду основної виробничої дільниці дроблення № 2 дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК», з 25 серпня 2020 року працює машиністом конвеєра 4 розряду основної виробничої дільниці дроблення №2 дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК».
З 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 є членом Первинної організації ПМГУ ПрАТ «ІнГЗК».
Згідно із наказом генерального директора ПрАТ «ІнГЗК» № 603 від 01 липня 2024 року «Про зупинку технологічного циклу ПрАТ «ІнГЗК», у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні внаслідок військової агресії російської федерації проти України та відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства наказано зробити повну зупинку технологічного циклу виробництва концентрату.
Відповідно до п. 7.1 цього наказу директору з персоналу та соціальних питань наказано забезпечити зайнятість персоналу по затвердженій моделі завантаження персоналу «0% виробництва», для чого, при необхідності, вносити у рамках чинного законодавства відповідні зміни в графіки виходів на роботу. Пунктом 7.2. наказу зобов`язано директора з персоналу та соціальних питань підготувати списки персоналу для виведення в простій у зв`язку із зупинкою роботи підприємства.
Оплату праці працівникам, виведеним в простій, здійснювати з розрахунку 2/3 встановленого окладу (п. 7.3 наказу).
На підставі вищезазначеного наказу 02 липня 2024 року в.о. начальника дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК» видано розпорядження № 487 «Про зміну графіку зайнятості персоналу ДФ», згідно з яким зобов`язано затвердити графіки залучення до робіт працівників ДФ в період з 02 липня 2024 року відповідно до категорій зайнятості (додаток 1,2,3); працівникам ДФ встановити графік роботи № 22 (перервний, п`ятиденний, однозмінний), тривалістю робочого дня (зміни) 5.35 год; оплату праці працівників, які будуть залучені до виконання робіт, здійснювати згідно затверджених графіків, пропорційно відпрацьованому часу. 
Згідно з наданою відповідачем копією додатка № 1 до розпорядження № 487 у листі ознайомлення із розпорядженням у графі 18 з прізвищем, ім`ям та по батькові позивача стоїть підпис про ознайомлення. 
ОСОБА_1 оспорює факт того, що вона з цим розпорядження ознайомилася 02 липня 2024 року під особистий підпис.
08 жовтня 2024 року генеральним директором ПрАТ «ІнГЗК» видано наказ № 835 «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року». Відповідно до цього наказу, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні внаслідок військової агресії російської федерації проти України, відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства та повної зупинки технологічного циклу виробництва концентрату з 01 липня 2024 року в ПрАТ «ІнГЗК», згідно з наказом від 01 липня 2024 року № 603 наказано для реалізації заходів, направлених на забезпечення життєдіяльності комбінату, охорони об`єктів та обладнання підприємства, керівникам структурних підрозділів забезпечити з 15 жовтня 2024 року зайнятість працівників, задіяних в забезпеченні життєдіяльності та охороні комбінату, за встановленими графіками виходів на роботу, для чого видати відповідні розпорядження по цеху про встановлення графіків роботи; директору з виробництва та планування затвердити перелік персоналу, мінімально задіяного в виробничому процесі з 15 жовтня 2024 року; з 15 жовтня 2024 року запровадити зайнятість персоналу підприємства, мінімально зайнятого у виробничому процесі, у режимі неповного робочого часу та встановити графік роботи №14Е (пункт режиму SАР № 1009_001): однозмінний п`ятиденний робочий тиждень, вихідні: субота, неділя, з тривалістю зміни 0 годин 48 хвилин; затвердити встановлення графіку роботи відповідним розпорядженням по цеху; оплату праці працівників здійснювати пропорційно відпрацьованого часу в межах встановленого окладу та гарантованих виплат згідно чинного законодавства; керівникам структурних підрозділів забезпечити підготовку відповідних розпоряджень про зміну графіку роботи та ознайомлення працівників цим наказом та розпорядженнями про зміну графіку.
Працівники ознайомлені з наказом шляхом зачитування вголос, ОСОБА_1 відмовилася від підпису в листі ознайомлення, про що складено акт від 14 жовтня 2024 року. 
На підставі вищезазначеного наказу, 14 жовтня 2024 року в.о. начальника дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК» видано розпорядження № 624 «Про зміну графіку зайнятості персоналу цеху ДФ», згідно з яким здійснено розпорядження встановити з 15 жовтня 2024 року персоналу цеху ДФ (додаток 1), мінімально зайнятого у виробничому процесі, у режимі неповного робочого часу графік роботи № 14Е (пункт режиму SАР № 1009_001): однозмінний п`ятиденний робочий тиждень, вихідні: субота, неділя, з тривалістю зміни 0 годин 48 хвилин; до встановлення нових істотних умов праці зберегти вищезазначеним працівникам існуючі умови праці, режим роботи та оплату праці; у разі відмови вищезазначених працівників від продовження роботи в нових умовах, у зв`язку зі змінами істотних умов праці, вирішувати питання подальшої роботи таких працівників відповідно до чинного законодавства.
Працівники ознайомлені із розпорядженням шляхом зачитування вголос, ОСОБА_1 відмовилася від підпису в листі ознайомлення, про що складено акт від 14 жовтня 2024 року.
18 листопада 2024 року в.о. начальника дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК» видано розпорядження № 658 «Про зміну графіку зайнятості персоналу працівників цеху ДФ», згідно з яким здійснено розпорядження встановити з 20 листопада 2024 року по 04 грудня 2024 року персоналу ДФ, задіяному в резерві (життєзабезпечення, охорони), графік роботи № 1А (пункт режиму SАР № 0027_001): однозмінний п`ятиденний робочий тиждень, вихідні: субота, неділя, тривалістю зміни 8 годин; до встановлення нових істотних умов праці зберегти вищезазначеним працівникам існуючі умови праці, режим роботи та оплату праці; у разі відмови вищезазначених працівників від продовження роботи в нових умовах, у зв`язку зі змінами істотних умов праці, вирішувати питання подальшої роботи таких працівників відповідно до чинного законодавства.
ОСОБА_1 ознайомилася із розпорядженням 20 листопада 2024 року під особистий підпис.
Згідно з витягом з протоколу засідання профспілкового комітету ПО ПМГУ ПрАТ «ІнГЗК» від 18 листопада 2024 року профспілковим комітетом узгоджено графіки виходів на роботу працівників ПрАТ «ІнГЗК» з неповним робочим часом 19, 19А на листопад та грудень 2024 року. 
25 листопада 2024 року генеральним директором ПрАТ «ІнГЗК» видано наказ № 949 «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на листопад-грудень 2024 року». Відповідно до наказу у зв`язку з триваючим воєнним станом в Україні внаслідок військової агресії російської федерації, відсутністю повноцінних організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства та зупинки технологічного циклу виробництва концентрату наказано з 28 листопада 2024 року, але не раніше ніж з дати ознайомлення працівників з цим наказом та розпорядженням про встановлення графіку виходів на роботу (графіків змінності), встановити мінімально задіяному в підтриманні життєдіяльності підприємства персоналу графік виходів на роботу (графік змінності) №19 та №19А (пункт режиму SАР № 1023, № 1024): перервний 1 змінний 5 бригадний з двома робочими днями в місяць, з одним робочим днем впродовж двох тижнів, з тривалістю зміни 8 годин; оплату праці працівників здійснювати пропорційно відпрацьованому часу в межах встановленого окладу та гарантованих виплат згідно чинного законодавства; керівникам структурних підрозділів забезпечити підготовку та видання відповідних розпоряджень про встановлення графіку виходів на роботу (графіку змінності), а також ознайомлення працівників структурних підрозділів з цим наказом та розпорядженнями про встановлення графіку виходів на роботу (графіку змінності).
Згідно з актом від 28 листопада 2024 року ОСОБА_1 ознайомлена з наказом № 949, але від підпису в листі ознайомлення відмовилася.
На підставі наказу № 949 від 25 листопада 2024 року в.о. начальника дробильної фабрики ПрАТ «ІнГЗК» 05 грудня 2024 року видано розпорядження № 671, згідно з яким здійснено розпорядження, зокрема встановити з 05 грудня 2024 року працівникам цеху ДФ, мінімально зайнятим у виробничому процесі, у режимі неповного робочого часу графік роботи № 19 та 19А (пункт режиму SАР № 1023, № 1024): перервний і змінний 5 бригадний з двома робочими днями в місяць, з одним робочим днем впродовж двох тижнів, з тривалістю зміни 8 годин.
Розпорядження зачитане працівникам вголос. Від підпису в листі ознайомлення з розпорядженням ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт.
Розпорядженням № 1/1 від 02 січня 2025 року встановлено з 05 січня 2025 року по 19 січня 2025 року персоналу ДФ, задіяному в охороні комбінату, зокрема позивачці, встановлено графік роботи № 5А (пункт режиму SАР № 0134_001, № 0134_002, № 0134_003, № 0134_004): 2 змінний 4 бригадний, зміна з 07:00 до 19:00, 19:00-07:00, з тривалістю робочого дня (зміни) 11,0 год.
Від підпису в листі ознайомлення з розпорядженням ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт.
Згідно з розпорядженням № 18 від 17 січня 2025 року з 20 січня 2025 року встановлено графіки роботи № 19 та 19А (пункт режиму SАР № 1023, № 1024): перервний і змінний 5 бригадний з двома робочими днями в місяць, з одним робочим днем впродовж двох тижнів, з тривалістю зміни 8 годин. Позивач відмовилася від підпису в листі ознайомлення з розпорядженням, про що складено відповідний акт.
Розпорядженням № 21/1 від 03 лютого 2025 року встановлено з 04 лютого 2025 року по 18 лютого 2025 року персоналу ДФ, задіяному в охороні комбінату, зокрема позивачці, встановлено графік роботи № 5А (пункт режиму SАР № 0134_001, № 0134_002, № 0134_003, № 0134_004): 2 змінний 4 бригадний, зміна з 07:00 до 19:00, 19:00-07:00, з тривалістю робочого дня (зміни) 11,0 год.
Від підпису в листі ознайомлення з розпорядженням ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт.
Відповідно до розпорядження № 44 від 03 березня 2025 року з 21 березня 2025 року встановлено графіки роботи № 19 та 19А (пункт режиму SАР № 1023, № 1024): перервний і змінний 5 бригадний з двома робочими днями в місяць, з одним робочим днем впродовж двох тижнів, з тривалістю зміни 8 годин. Із розпорядженням позивачка ознайомлена під підпис.
Розпорядженням № 45 від 03 березня 2025 року встановлено з 06 березня 2025 року по 20 березня 2025 року персоналу ДФ, задіяному в охороні комбінату, зокрема позивачці, встановлено графік роботи № 5А (пункт режиму SАР № 0134_001, № 0134_002, № 0134_003, № 0134_004): 2 змінний 4 бригадний, зміна з 07:00 до 19:00, 19:00-07:00, з тривалістю робочого дня (зміни) 11,0 год. Позивач відмовилася від підпису в листі ознайомлення з розпорядженням, про що складено відповідний акт.
Відповідно до витягу з табелів обліку робочого часу позивач у листопаді 2024 року відпрацювала 8 змін по 0,8 год і 8 змін по 8 год, 5 днів перебувала на лікарняному; у грудні 2024 року - 4 зміни по 8 год, 10 днів перебувала на лікарняному; у січні 2025 року - 7 змін по 11 год і 1 зміну по 8 год; у лютому 2025 року - 8 змін по 11 год; у березні 2025 року - 3 зміни по 11 год, 10 днів перебувала на лікарняному. Оплата праці відповідачем здійснювалася за фактично відпрацьований час у межах окладу.
За період з 01 квітня 2024 року по 31 березня 2025 року позивачу нарахована заробітна плата у загальному розмірі 139 400,64 грн, утримано - 29 941,35 грн, сума до виплати - 109 459,29 грн.
У період з 27 липня 2024 року по 08 квітня 2025 року ОСОБА_1 50 годин перебувала на лікарняному.
08 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до голови Криворізької міської організації ПМГУ з проханням надати правову допомогу та роз`яснити законність дій відповідача.
13 травня 2025 року на адресу відповідача надійшла заява позивачки від 09 травня 2025 року про поновлення попередніх умов праці і компенсації втраченого заробітку. До заяви додано розрахунок втраченого заробітку.
Листом від 04 червня 2025 року, надісланого 05 червня 2025 року, генеральним директором ПрАТ «ІнГЗК» відмовлено позивачці у задоволенні заяви у зв`язку з тим, що вона не перебувала у простої.
Звертаючись до суду з позовом про нарахування та стягнення заробітної плати, визнання незаконним та скасування наказу про зменшення заробітної плати, зобов`язання поновити попередні умови праці, позивач посилалась на незаконність наказів ПрАТ «ІнГЗК» № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року» та № 949 від 25 листопада 2024 року «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року», у звязку з чим просила скасувати вказані накази та зобов`язати ПрАТ «ІнГЗК» поновити їй попередні умови оплати праці та зобов`язати ПрАТ «ІнГЗК» нарахувати та виплатити різницю в заробітній платі, що існувала до зміни умов оплати праці, в розмірі 6 889,21 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави для скасування наказів ПрАТ «ІнГЗК» № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року» та № 949 від 25 листопада 2024 року «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року», тому, як наслідок, відсутні підстави для поновлення попередніх умов оплати праці, а також нарахування та виплати різниці в заробітній платі, що існувала до зміни умов оплати праці, є похідними та взаємозалежними від першої вимоги про скасування наказів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 4 статті 22 КЗпП України передбачено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Згідно зі статтею 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці – систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших – працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15 березня 2022 року.
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/5228/22, провадження № 61-12418св23, зазначено, що аналіз частини третьої статті 32 КЗпП України свідчить, що істотними умовами праці є, зокрема: система та розміри оплати праці; пільги та компенсації, передбачені колективним договором, локальними актами або чинним законодавством; режим роботи (дистанційна, надомна робота, гнучкий режим тощо); встановлення або скасування неповного робочого часу (неповного робочого дня чи неповного робочого тижня); зміна робочого часу та часу відпочинку, графіків змінності; суміщення професій; зміну розрядів і найменування посад; зміну посадових обов`язків; зміна строку трудового договору. Цей перелік не є вичерпним. Істотними можуть вважатися й інші умови праці, як свідчить судова практика, це зокрема зменшення педагогічного навантаження, введення контрактної форми трудового договору, зміна посадових обов`язків працівника при продовженні роботи на тій самій посаді тощо. Зазначені зміни можуть застосовуватися до окремого працівника, відділу або до всього підприємства.
Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відмова працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці є підставою припинення трудового договору.
Відповідно до ч1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною другою статті 65 ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17).
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва та праці, визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.
Аналіз частини третьої статті 32 КЗпП України свідчить про те, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.
У цій правовій нормі йдеться про такі зміни, які викликані об`єктивними причинами на виробництві і стосуються не одного працівника, а цілого підприємства або принаймні структурного підрозділу. Такі зміни законодавець розглядає як самостійне правове явище, що має особливий правовий статус, спеціальний порядок їх проведення.
Згідно з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1680/21, зміна істотних умов праці не порушує угоди сторін, досягнутої при укладенні трудового договору, адже угодою сторін визначаються місце роботи і трудова функція працівника. Це найважливіші умови трудового договору. Тому змінити їх без згоди сторін не можна, і це прямо закріплено в законі.
Трудовий договір також пов`язаний з іншими істотними умовами праці. Ці умови встановлюються по-різному. Одні з них (тривалість робочого часу, відпустки, пільги, тарифні ставки) встановлюються у централізованому порядку і доводяться до відома підприємства, другі (режим роботи, системи оплати праці, норми праці) встановлюються колективним договором, а якщо колективний договір на підприємстві не укладено, то власником чи уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, треті (кваліфікаційні розряди, конкретні розміри окладів, суміщення професій, неповний робочий час) встановлюються власником або уповноваженим ним органом за домовленістю з працівником. Змінюються ці умови також по-різному.
Проте закон не вимагає обов`язкового погодження таких змін з працівником. Необхідно лише аби власник підприємства чи уповноважений ним орган дотримувалися двох умов. По-перше, зміни істотних умов праці допускаються тільки внаслідок змін в організації виробництва і праці на конкретному підприємстві. По-друге, про наступні зміни працівник повинен бути попереджений власником підприємства чи уповноваженим ним органом не пізніше як за два місяці.
При цьому суд першої інстнаціїі правильно зазначив, що остання умова у період дії воєнного стану згідно із Законом № 2136-IX від 15 березня 2022 року не застосовується.
У постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 601/1513/18 (провадження № 61-2741св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 752/346/18 (провадження № 61-13072св19) зазначено, що при зміні істотних умов праці посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору – система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується. Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16-ц (провадження № 61-24793св18) зазначено, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці – це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці.
Згідно з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1680/21, під змінами в організації виробництва і праці необхідно розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов тощо.
У разі, коли на підприємстві не відбулося змін в організації виробництва і праці, власник чи уповноважений ним орган не має права в односторонньому порядку змінити істотні умови праці працівників. Якщо ж це сталося, а працівники не погоджуються з такими змінами, власник зобов`язаний поновити працюючим попередні умови праці.
Сторонами визнається і не оспорюється факт того, що обсяги господарської діяльності відповідача зменшилися.
При цьому, як вбачається із матеріалів справи, на підставі наказу генерального директора ПрАТ «ІнГЗК» № 603 від 01 липня 2024 року «Про зупинку технологічного циклу ПрАТ «ІнГЗК», у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні внаслідок військової агресії російської федерації проти України та відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства, здійснена повна зупинка технологічного циклу виробництва концентрату.
У наказі № 603 від 01 липня 2024 року генеральним директором підприємства відповідача зобов`язано директора з персоналу та соціальних питань забезпечити зайнятість персоналу по затвердженій моделі завантаження персоналу «0% виробництва», для чого, при необхідності, вносити у рамках чинного законодавства відповідні зміни в графіки виходів на роботу; підготувати списки персоналу для виведення в простій у зв`язку із зупинкою роботи підприємства.
Таким чином, у зв`язку із зупинкою технологічного циклу виробництва частина працівників підприємства відповідача виведена у простій, коло яких визначено окремим списком, а щодо частини - запроваджено можливість режиму неповного робочого часу.
Оскаржуваним наказом № 835 для реалізації заходів, направлених на забезпечення життєдіяльності комбінату, охорони об`єктів та обладнання підприємства, відповідальних осіб зобов`язано забезпечити зайнятість працівників, задіяних в забезпеченні життєдіяльності та охороні комбінату, за встановленими графіками виходів на роботу, для чого видати відповідні розпорядження по цеху про встановлення графіків роботи, та затвердити перелік персоналу, мінімально задіяного в виробничому процесі, запровадити зайнятість персоналу підприємства, мінімально зайнятого у виробничому процесі, у режимі неповного робочого часу та встановити графік.
Наказом № 949 зобов`язано встановити мінімально задіяному в підтриманні життєдіяльності підприємства персоналу графік виходів на роботу.
Отже, через відсутність організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства відбулися зміни в організації виробництва і праці ПрАТ «ІнГЗК».
У зв`язку із введенням таких змін змінено істотні умова праці персоналу ПрАТ «ІнГЗК»
При цьому, як зазначалось вище, відповідачем у простій виведено не весь персонал підприємства, а лише його частину, перелік якої визначено окремими списками.
Позивачем не доведено, що їй було оголошено простій.
Натомість розпорядженнями по дробильній фабриці підприємства відповідача працівникам цього цеху, зокрема позивачці, на підставі наказу № 603 та оскаржуваних наказів встановлювалися графіки роботи.
При цьому слід зазначити, що зупинка роботи підприємства/простій не свідчить про те, що у простій виведено всіх працівників цього підприємства.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що істотні умови праці змінювалися не лише позивачу, роботодавець ознайомив працівників з графіком роботи, умовами та розміром оплати праці. При цьому позивач відмовилася від підпису в листах про ознайомлення з оскаржуваними наказами, а також в листах про ознайомлення з деякими розпорядженнями про встановлення графіків роботи. Проте позивач продовжувала працювати за новими графіками роботи з оплатою пропорційно відпрацьованому часу та не надала письмової відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відмова від підпису про ознайомлення з наказами не свідчить про відмову позивача від погодження на зміну істотних умов праці. 
Щодо твердження позивача, що вона не ставила свій підпис у листі про ознайомлення із розпорядженням № 487, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що воно не підтверджене належними доказами та не є предметом спору.
На підставі наведеного вище колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстнації про відсутність підстав для скасування наказів ПрАТ «ІнГЗК» № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року» та № 949 від 25 листопада 2024 року «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року», та, як наслідок, відсутні підстав для поновлення попередніх умов оплати праці, а також нарахування та виплати різниці в заробітній платі, що існувала до зміни умов оплати праці, є похідними та взаємозалежними від першої вимоги про скасування наказів.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач, не припинивши простій, здійснив його штучну перекваліфікацію у режим неповного робочого часу, що призвело до істотного зменшення заробітної плати позивачки апелянт в апеляційні скарзі не посилається на конкретні докази, що могли б підтвердити твердження про те, що позивачці до жовтня 2024 року оплачувалась робота з розрахунку 5 годин 20 хвилин на день саме як простій. Натомість матеріали справи підтверджують, що тривалість робочого дня (зміни) 5,35 год. встановлена позивачу на підставі розпорядження № 487. 
Також колегія суддів вважає не підтвердженим довід апелянта про те, що фактична оплата праці повністю відповідала формулі оплати простою та вказана обставина визнана стороною відповідача у судовому засіданні 21 жовтня 2025 року з посиланням на ст. 82 ЦПК України як підставу звільнення від доказування, оскільки як слідує з матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення, всі пояснення надані представником відповідача, як в усній, так і письмовій формі, підтверджували той факт, що позивач не перебувала у простої, а до неї було застосовано розпорядження про зміну графіку зайнятості персоналу та роботодавець не застосовував простій до ОСОБА_1 .
Отже, у відповідача не було необхідності видавати наказ щодо припинення простою відносно позивача, оскільки щодо ОСОБА_1 простій не оголошувався.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою твердження позивача та покази свідків щодо ненадання оскаржуваних наказів для ознайомлення, заборони здійснювати їх копіювання або фотографування, а також порушення ст. 5 Закону України «Про інформацію» та принципу змагальності сторін, є безпідставними та такими, що не підтверджені матеріалами справи та оскаржуваним рішенням.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд безпідставно поклався на складенні акти про відмову з ознайомленням з наказами і що ці акти складено з порушенням процедури, оскільки докази порушення процедури складання актів в матеріалах справи відсутні. Інформація, яка викладена в актах щодо відмови позивачки від ознайомлення з розпорядчими документами, підтверджується підписами на актах осіб, що склали такі акти.
Щодо доводів апелянта по дотриманню строків звернення до суду та поважність причин їх обчислення колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, тобто по суті завлених позовних вимог, заява представника відповідача про застосування наслідків спливу строку звернення до суду не приймається до уваги, тому в даному випадку обов`язок суду щодо перевірки дотримання строків звернення до суду відсутній.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягнуючи з позивачки на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача надано докази, що підтверджують надання ним послуг відповідачу, їх обсяг, та суд вважає співмірним розмір витрат на правничу допомогу з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обгрунтованим та підтвердженим Договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) №180316-МІХ/ІНГЗК/1 від 16 березня 2018 року; Додатковою угодою №8 від 31 грудня 2022 року; Додатковою угоду № 9 від 01 червня 2023 року; Додатковою угодою № 1/25 від 09 січня 2025 року; розрахунком розміру винагороди приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) за Договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 03 грудня 2025 року; Актом прийому-передачі отриманої професійної правничої допомоги до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №180316-МІХ/ІНГЗК/1 від 16 березня 2018 року №15; Рахунком на оплату №15 від 03 грудня 2025 року; 
При цьому доводи апеляційної скарги позивачки про недоведеність відповідачем у справі розміру витрат на професійну правичу допомогу не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки безпосередньо сам договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 180316-МІХ/ІНГЗК/1 від 16 березня 2018 року (в редакції Додаткової угоди № 1/25) містить погодження Клієнта (ПрАТ «ІнГЗК») та Адвокатського об`єднанням фіксованого розміру гонорару 10 000 грн. Додатково матеріали справи містять детальний розрахунок розміру винагороди та акт прийому-передачі отриманої професійної правничої допомоги з повним переліком вчинених дій. Слід врахувати, що матеріалами справи підтверджується, що представник відповідача брав участь у п`яти судових засіданнях та складав процесуальні документи по справі, які наявні в матеріалах справи. 
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано, що позов заявлено про стягнення з роботодавця значно меншої суми, а саме втраченого заробітку за два місяці в розмірі 6 889,21 грн, яка є суттєвою для позивачки колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки окрім вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати позивачем по справі заявлено вимоги про скасування наказів ПрАТ «ІнГЗК» № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року», № 949 від 25 листопада 2024 року «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року» та зобов`язати ПрАТ «ІнГЗК» поновити їй попередні умови оплати праці, що свідчить про складність справи, та як наслідок складність надання професійної правничої допомоги.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням зазначеного обсягу робіт в акті прийому передачі отриманої професійної правничої допомоги сума в 10 000 грн є співмірною та враховує критеріїв визначені ч. 4 ст. 137 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України. 
Доводи апеляційних скарг по суті позовних вимог не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи, викладені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, які відповідають вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року та додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: