Справа № 750/16533/25
Провадження № 2/750/843/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:
судді Косенка О.Д., 
секретарів Ткаченко К.Д., Суконової В.М., 
за участі представника позивача адвоката Мошко М.М., 
представника Відповідача 1 адвоката Кінебаса А.М., 
відповідача - ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі – Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі – Відповідач 1) ОСОБА_1 (далі – Відповідач 2) про визнання договору дарування недійсним.
Позивач просить визнати договір дарування 1/3 частки квартири, укладений 08.09.2016 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 586, недійсним в частині дарування ОСОБА_3 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.08.2016 з Відповідача 1 на користь Позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років.
Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 02.02.2017 рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.08.2016 змінено, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця. Стягнуто на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином ОСОБА_7 трьох років.
Позивач також вказує, що на виконанні у Відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження № 67543879 щодо стягнення коштів з ОСОБА_3 , до складу якого входить 6 виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, виданих Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, витрат по сплаті судового збору, витрат на правову допомог адвоката. Загальний розмір заборгованості в межах зведеного виконавчого проваджені № 67543879 складає 175 868,35 грн.
Постановою про арешт майна боржника від 06.04.2018 в межах виконавчого провадження № 54987312 на все рухоме та нерухоме майно боржника накладено арешт, про що внесені записи до відповідних реєстрів.
З листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівські області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12.08.2025 Позивачу стало відомо, що на час ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова рішення про стягнення з Відповідача аліментів у справі 750/5647/15-ц від 02.08.2016 Відповідач 1 був власником нерухомого майна, а саме 1/6 частини квартири  АДРЕСА_1 . 
08 вересня 2016 року Відповідач 1 подарував належну йому частку у спільній сумісній власності на житло своїй матері - ОСОБА_1 . За цим - же договором свою частку у квартирі (1/3) ОСОБА_1 подарував брат Відповідача 1 ОСОБА_4 .
Позивач стверджує, що після ухвалення 02.08.2016 судом першої інстанції рішення про стягнення аліментів, з 10.06.2015 утворилась заборгованість Відповідача 1 більше ніж за рік. Тому з метою ухилення від сплати аліментів та заборгованості, ОСОБА_3 безоплатно відчужив належне йому єдине житло на користь близького родича. Про вказані мотиви свідчить й подальша поведінка Відповідача 1, адже до теперішнього часу, тобто вже протягом більше ніж десять років він не сплатив заборгованість зі сплати аліментів за минулий період.
Крім того, Позивач звернула увагу суду на ту обставину, що на час укладення спірного правочину інший дарувальник ОСОБА_4 , який є рідним братом відповідача ОСОБА_3 , також був зацікавлений у відчуженні належної йому частки майна, адже рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2018 у справі № 750/3884-16ц з ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_8 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» стягнуто солідарно суму боргу зі сплати кредиту за кредитним договором на загальну суму 328 417,10 грн.
Ухвалою суду від 05.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам надано строк для подачі заяв по суті справи.
Представник Відповідача 1 адвокат Кінебас О.М. 26.12.2025 через канцелярію суду надав відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив, з наступних мотивів.
Відповідачем 1 частка у праві власності була відчужена до дати набрання рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.08.2016 у справі №750/5647/17-ц законної сили. Вказане судове рішення було оскаржене ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції та в незмінюваній частині набрало законної сили лише 02.02.2017. Натомість договір дарування укладено 08.09.2016. Станом на дату укладення договору заборгованість у Відповідача 1 була відсутня, отже і розуміння того, що її необхідно погасити у не існувало і не могло існувати.
Також представник Відповідача 1 вказує, що правочин укладено з матір`ю Відповідача 1 ОСОБА_1 не з метою приховати майно, що належало зокрема Відповідачу 1, а на прохання його матері у зв`язку з плануванням купівлі нової квартири. Ціна належної Відповідачу 1 частки квартири за договором дарування (1/6) становить 37 385,00 грн. Вказана ціна є ринковою.
Рішення судів стосується виключно стягнення аліментів, а не звернення стягнення на майно. Позивач не надає доказів того, що станом на день відкриття виконавчого провадження у Відповідача 1 була наявна заборгованість з аліментів у сумі, що приблизно б дорівнювала вартості відчуженої частки квартири. Сукупно вказані факти не дають підстав стверджувати, шо станом на 08.09.2016 у Відповідача 1 існувала будь-яка заборгованість, що спонукала б його вчинити фраудаторний правочин.
Сторона Відповідача 1 вказує, що Позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки Позивач знайома з Відповідачем 1 з січня 2013 року, а з 20 травня 2014 року до середини вересня 2014 року між сторонами існували інтимні стосунки. На думку Відповідача1, загальновідомим є факт того, що перебуваючи в подібних стосунках, люди спілкуються між собою на різні теми, у тому числі і стосовно майна, яке належить тій чи іншій особі. Отже, у зазначений період, Позивач мала б знати, що у Відповідача 1 наявна частка у квартирі, оскільки за такий тривалий час (протягом чотирьох місяців), вказані особи спілкувались між собою і не знати про квартиру Позивач не могла.
Також сторона Відповідача 1 зазначає, що 08.03.2017 відкрито перше виконавче провадження, отже з 29.03.2017 Позивач мала б набути достовірних відомостей про відсутність у Відповідача 1 майна, а з урахуванням знайомства у 2013-2014 роках, мала б розуміти, що відповідне майно відчужене у період з 2014 року по дату відкриття виконавчого провадження.
Сторона Позивача в особі адвоката Мошко М.М. 14.01.2026 через систему «Електронний Суд» подала відповідь на відзив, за змістом якого вважає заперечення Відповідача 1 безпідставними, такими, що є наслідком вільного тлумачення норм права, не підтверджуються належними, допустимими доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях.
Звертає увагу суду, що з дня ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, саме з 02.08.2016, Відповідачу 1 достеменно було відомо про стягнення судом з нього аліментів на утримання дитини та матері дитини. На момент укладення 08.09.2016 спірного договору дарування, загальна заборгованість зі сплати аліментів вже становила 71 068, 28 грн, що майже вдвічі перевищувала визначену в оспорюваному договорі вартість належної відповідачу 1/6 частки квартири. 
Саме після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення аліментів, Відповідачем 1 було оскаржено в апеляційному порядку судове рішення та вжито заходи, спрямовані на подальше ускладнення або унеможливлення стягнення заборгованості за аліментами шляхом безоплатно відчуження єдиного нерухомого майна на користь близького родича. Доводи у відзиві на позов про переоформлення ОСОБА_3 частки у квартирі на прохання матері у зв`язку з наміром придбати нове житло, також не знайшли свого підтвердження, з огляду на те, що, адже після відчуження свого єдиного житла, Відповідач 1 продовжував проживати за вказаною адресою до виїзду за межі України наприкінці 2022 року. Докази придбання нового житла Відповідач також не надає. Недоречними є заперечення відповідача ОСОБА_3 щодо неспівмірності суми заборгованості з вартістю відчуженої частки у випадку, адже в даному випадку майно було передано безоплатно. Крім того, згідно розрахунків заборгованості у ВП сума боргу практично дорівнює вартості подарованої частки у квартирі.
Сторона Позивача також заперечує щодо доводів Відповідача 1 про пропуск Позивачем строку позовної давності, а твердження, що під час зустрічей особи у стосунках обов`язково повідомляють один одному про наявне у них майно, а також, що наступного ж дня після відкриття виконавчих проваджень про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мала б дізнатись про відчуження частки у квартирі, є безпідставним припущенням.
Фактично, Позивач дізналась як про наявність вказаного нерухомого майна у Відповідача 1, так і про його відчуження, з інформації від відділу ДВС.
У 2023 році від спільних знайомих Позивачу стало відомо, що наприкінці 2022 року Відповідач 1 ОСОБА_3 перетнув кордон України поза пунктами прикордонного контролю, наразі проживає у Канаді, у зв`язку з чим Позивач звернулася до відділу ДВС. За змістом наданої ОСОБА_2 відділом ДВС інформації, ОСОБА_3 станом на кінець 2023 належала 1/6 частка у квартирі, а на все рухоме та нерухоме належне йому майно був накладений арешт. Тому Позивач не мала будь-яких підстав припускати про можливе відчуження ОСОБА_3 майна за наявності арешту та відкритих виконавчих проваджень.
08 серпня 2025 року, після відкриття виконавчих проваджень на виконання судових рішень про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, Позивач звернулася до відділу ДВС із заявою про надання інформації про вжиті заходи для звернення стягнення на належне відповідачу нерухоме майно та, з отриманого у відповідь листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12.08.2025, їй стало відомо, що на час ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова рішення про стягнення з Відповідача 1 аліментів 02.08.2016 ОСОБА_3 був власником нерухомого майна, а саме 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та подарував належну йому частку у спільній власності своїй матері. Як було пояснено у відділі ДВС під час її особисто візиту Позивача, вказана помилка та надання Позивачу недостовірних даних про нібито наявність у власності відповідача ОСОБА_3 частки в квартирі виникло через отримання державними виконавцями неповної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У судовому засіданні представник Позивача адвокат Мошко М.М., яка взяла участь у режимі відеоконференцзв`язку, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення , аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив. Крім того, звернула увагу суду на неприйнятність доводів сторони Відповідача 1 щодо відсутності відкритих виконавчих проваджень та самої заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_3 на момент відчуження квартири, оскільки на той час вже було рішення суду першої інстанції про встановлення його батьківства та стягнення аліментів, а відкриття виконавчого провадження після закінчення апеляційного оскарження рішення суду не спростовує факт усвідомлення Відповідачем 1 на момент укладення правочину ймовірності примусового стягнення з нього заборгованості по аліментах, яка з урахуванням тривалості судового процесу та високої заробітної плати на той час ОСОБА_3 становила вже близько 70 тис. грн.
Також представник позивача зауважила, що умисел на ухилення від звернення стягнення по боргам Відповідача 1 також підтверджується самим фактом наявності значної заборгованості Відповідача 1 перед Позивачем, яку він не погашає, арештом його майна та оголошенням боржника у розшук. Також звернула увагу суду на відсутність жодних доказів обставин, які повідомленні суду представником Відповідача 1 та Відповідачем 2 щодо не проживання ОСОБА_9 у квартирі  АДРЕСА_1 , перерахування дочкою Відповідача 2 коштів на лікування батька, та інших обставин, які б спонукали ОСОБА_10 відчужити нерухоме майно, яке було на час відчуження і є на даний час для нього єдиним. Також представник Позивача заперечує твердження Відповідача 2 щодо бажання консолідувати частки у праві власності на квартиру для подальшого його відчуження своїй дочці, оскільки на сьогоднішній день таке відчуження так і не відбулося.
Представник відповідача 1 адвокат Кінебас О.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, надав суду пояснення, аналогічні змісту відзиву на позов. Крім того, додатково вернув увагу суду, що факт наявності судового процесу не позбавляє особу права на укладення у цей час цивільно – правового правочину. Виконавче провадження щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_3 було відкрито через 1 рік та 2 місяці після вчинення правочину із дарування Відповідачем частки квартири. Також свою частку у квартирі матері подарував брат Відповідача 1 ОСОБА_4 , що підтверджує твердження Відповідача 1 та Відповідача 2 що мотивами відчуження часток було саме необхідність збільшення частки у спільному майні Відповідача 2 для подальшого його відчуження. 
Відповідач 2  ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечила. Пояснила, що у 2015 році її покійний чоловік, який помер у минулому році, захворів на онкологічне захворювання. Основні затрати на лікування чоловіка несла її дочка та зять, які мали для цього фінансові можливості та перерахували для лікування близько 15000 доларів США. З метою компенсувати ці витрати своїй сестрі сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішили подарувати свої частки у квартирі Відповідачу 2, щоб у подальшому вона їх відчужила но користь дочки. Син ОСОБА_11 не проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 2015 року, а постійно проживав у районі готелю Градецький у м. Чернігові. Його фінансовими справами, зокрема, боргами Відповідач 2 не цікавилася, повідомляти інформацію про його місцеперебування на даний час він не уповноважував.
Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.08.2016 у справі № 750/5647/15ц з Відповідача на користь Позивача присуджено аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.06.2015 та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином ОСОБА_6 трьох років (а.с. 6-7).
Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 серпня 2016 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.06.2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років (а.с. 8-11).
Згідно з довідкою Деснянського відділу ДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.08.2025 № 27.21-39/99161 (а.с. 12), на виконанні у Відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження №67543879 щодо стягнення коштів з ОСОБА_3 , до складу якого входить:
- виконавче провадження № 56139959 з примусового виконання виконавчого листа № 750/14254/17 (2/750/532/18), виданого 05.03.2018 Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640,00 грн у відшкодуванні витрат по сплаті судового збору, заборгованість 250,10 грн;
- виконавче провадження № 56066398 з примусового виконання виконавчого листа № 750/6824/17 (2/750/1865/17), виданого 14.09.2017 Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640,00 грн у відшкодування сплаченої суми судового збору та 1500 грн у відшкодування витрат на правову допомог адвоката, а всього 2140 грн, заборгованість – 1650,10 грн;
- виконавче провадження № 54987312 з примусового виконання виконавчого листа № 750/5647/15-ц (2/750/63/16), виданого 17.02.2017 Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, заборгованість – 61 855,87 грн. 
- виконавче провадження № 53640519 з примусового виконання виконавчого листа № 750/5647/15-ц (2/750/63/16), виданого 17.02.2017 Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, заборгованість –18 077,89 грн; 
- виконавче провадження № 74953062 з примусового виконання виконавчого листа № 750/11439/23 (2/750/1580/23), виданого 26.04.2024 Деснянським районним судом м Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 21 508,49 грн неустойки (пені), за прострочення сплати аліментів на утримання дитини;
- виконавче провадження № 78799804 з примусового виконання виконавчого листа № 750/9831/24 (2/750/145/25), виданого 16.07.2025 Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) з прострочення по виплаті аліментів у розмірі 61 855,87 грн.
До матеріалів справи долучено копії постанов про відкриття вищевказаних виконавчих проваджень (а.с. 55 зворот-60).
Судом також встановлено, що 08 вересня 2016 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (дарувальники) та ОСОБА_1 (обдаровувана), укладено договір дарування 1/3 частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 586 (а.с. 13-15). 
Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передають безоплатно у власність ОСОБА_1 ідеально 1/3 частку в цілому квартири під АДРЕСА_1 . Відчужувана ідеально 1/3 частка в цілому вищезазначеної квартири належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах кожному на праві особистої власності на житло, виданого 7 червня 2000 року виконавчим комітетом Деснянської районної ради м. Чернігова згідно з розпорядженням (наказом) від 05.06.2000, №953.
Як вбачається з листа за №19.21-39/57599 від 03.07.2023 відділом ДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції Скорій Я.В., згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 79-81).
Згідно з листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівські області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №26018/С-2472/15.7 від 12.08.2025, на час ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова рішення про стягнення з Відповідача аліментів 02.08.2016 ОСОБА_3 був власником нерухомого майна, а саме 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , у якій 08.09.2016 подарував вказану належну йому частку у спільній сумісній власності на житло своїй матері - ОСОБА_1 (а.с. 15-17).
Також із листа вбачається, що постановою про арешт майна боржника від 06.04.2018 в межах виконавчого провадження № 54987312 на все рухоме та нерухоме майно боржника накладено арешт, про що внесені записи до відповідних реєстрів.
Факт накладення арешту на майно боржника підтверджується також постановами держвиконавця від 06.04.2018 (а.с. 53 зворот) та від 20.10.2017 (а.с. 54 зворот).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2023 у справі № 750/16163/23, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.01.2024 оголошено розшук ОСОБА_3 (а.с. 85-86).
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири (а.с. 68-70, 116).
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухове майно, станом на 18.02.2026 за параметрами запиту по ідентифікаційному номеру ОСОБА_3 , відомості про наявність нерухомого майна у його власності відсутні (а.с. 115 зворот).
Відповідно до інформації з Єдиного демографічного реєстру, останньою адресою реєстрації ОСОБА_3 була кв. АДРЕСА_2 , дата реєстрації: 13.04.2021, дата зняття з реєстрації: 30.01.2025 (а.с. 133).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2018 у справі № 750/3884-16ц з брата Відповідача ОСОБА_4 , який є співдарувальником частки у квартирі та його дружини ОСОБА_8 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» стягнуто солідарно основну суму боргу зі сплати кредиту за кредитним договором на загальну суму 328 417,10 грн (а.с. 20-25).
Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування, Позивач посилалася на те, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений з метою приховування майна, за рахунок якого можливе стягнення боргу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Суд також звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Критеріями кваліфікації договору як фраудаторного є відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна після пред`явлення позову про стягнення заборгованості (за умови розуміння боржником наявності заборгованості та ухилення від її сплати); відчуження на підставі безвідплатного правочину або за заниженою ціною; відчуження на користь пов`язаної особи (родича або власної юридичної особи); відсутність після відчуження іншого майна для відповідальності за зобов`язаннями (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у справі № 736/1509/24.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 711/494/24 зроблено правовий висновок, що договір дарування не має ознак фраудаторності у випадку, коли боржник володіє іншим майном, яке дозволяє йому виконати зобов`язання перед кредитором, що забезпечує повний захист прав кредитора на погашення боргу. 
Дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь колишньої дружини після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника (постанова КЦС ВС від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який сторони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Суд вважає за необхідне застосувати вищезазначені правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин.
Так, відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Отже, з дня ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, саме з 02.08.2016, Відповідачу 1 ОСОБА_3 було достеменно відомо про присудження з нього аліментів на утримання дитини до досягнення повноліття та матері дитини до досягнення дитиною трирічного віку, за період часу з 10.06.2015, тобто більше ніж за рік. На момент укладення 08.09.2016 спірного договору дарування, заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини вже становила 35 034, 57 грн.
Відповідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 до досягнення дитиною трьох років НОМЕР_1 станом на вересень 2016, заборгованість зі сплати аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трьох років складав 36 033,71 грн.
Тобто загальний розмір заборгованості Відповідача 1 за аліментами становив 71 068, 28 грн. 
Після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення аліментів, ОСОБА_3 було оскаржено в апеляційному порядку судове рішення та безоплатно відчужено єдине нерухоме майна на користь близького родича – своєї матері, що суд розцінює як дії, спрямовані на подальше ускладнення або унеможливлення стягнення заборгованості за аліментами, що утворилась за період з моменту пред`явлення позову 10.06.2015.
Суд критично оцінює доводи сторони Відповідача 1, наведені у відзиві на позов та оголошені в суді.
Відповідач безпідставно стверджує, що укладення фраудаторного правочину можливе лише за наявності на момент його укладення рішення про стягнення грошових коштів, що набрало законної сили, дійсної заборгованості та відкритого виконавчого провадження, адже для визначення дій такими, що містять ознаки ухилення від виконання своїх майбутніх зобов`язань, достатньо усвідомлення особою високого рівня ймовірності виникнення таких зобов`язань. Наявність судового рішення про стягнення аліментів давало всі підстави ОСОБА_3 передбачати наслідки набрання ним чинності, у разі відхилення апеляційної скарги, у вигляді примусового його виконання, у т.ч. накладення арешту та звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.
Доводи про переоформлення ОСОБА_3 частки у квартирі на прохання матері у зв`язку з наміром придбати нове житло, на думку представника Позивача, суд ставить під сумнів, адже після відчуження свого єдиного житла, відповідач ОСОБА_3 був тривалий час зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Станом на 06.05.2024 в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 74953062, зазначається задеклароване місце проживання боржника АДРЕСА_3 . Докази придбання іншого житла сторона Відповідача 1 не надала, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, таке житло за ОСОБА_3 не значиться. 
Надані у судовому засіданні Відповідачем 1 пояснення щодо мотивів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчуження своїх часток у праві власності на квартиру як розрахунок за витрати, понесені їхньою сестрою на лікування батька, суд не приймає до уваги, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, як факт понесення сестрою витрат, так і наявність перешкод для оформлення договору дарування безпосередньо на сестру. Суд звертає також увагу, що з часу укладення оспорюваного договору, будь-яких змін у праві власності на квартиру не відбулося. 
Починаючи з 2019 року Відповідач не сплачує заборгованість, що підтверджено заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № №750/9831/24 від 28.04.2025, яке набрало законної сили у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
З огляду на викладене, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує наступні фактичні обставини: 1) ОСОБА_3 відчужив майно після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів та утворення значної суми заборгованості за понад рік з моменту пред`явлення позову; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачем; 5) об`єкт дарування був єдиним документально підтвердженим житлом відповідача на час укладення договору; 6) після набрання судовим рішенням про стягнення аліментів законної сили, загальний розмір заборгованості, нарахований на час укладення оспорюваного правочину, перевищував грошовий еквівалент предмету дарування та у подальшому значно збільшився.
Сукупність наведених обставин та їх аналіз дає суду підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_3 діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, а відчуження належного йому майна відбулося з метою попередження негативних наслідків примусового стягнення значної суми заборгованості за аліментами з моменту пред`явлення позову на час набрання рішенням у справі законної сили за рахунок належного йому нерухомого майна.
Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Стосовно застосування строку позовної давності, про що вказує сторона Відповідача 1, суд зазначає наступне.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».
Суд вважає безпідставним твердження Відповідача 1, що під час зустрічей всі особи у стосунках обов`язково повідомляють один одному про наявне у них майно. При цьому сам Відповідач 1 акцентує увагу на тому, що між сторонами стосунки тривали близько 4 місяців. Коли саме, за яких обставин та у який спосіб відповідач ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про належність йому 1/6 частки у квартирі по АДРЕСА_4 , стороною Відповідача 1 не зазначається, а стороною Позивача така обставина заперечується. Разом з тим, навіть за умови обізнаності Позивача про майновий стан Відповідача 1, ця обставина не впливає на перебіг строку позовної давності, який має обчислюватися з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про укладення договору дарування частки у спільній власності на квартиру, про що Позивачу не було відомо і не могло бути відомо з огляду на отримувану інформацію від органу ДВС з посиланням на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, підстави для задоволення заяви сторони Відповідача 1 про застосування наслідків пропуску Позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом відсутні. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
При подачі позову стороною Позивача було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, які підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках, а саме: по 605,60 грн.
Також стороною Позивача заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. На підтвердження таких судових витрат адвокатом надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 10.01.2026 (а.с. 73 зворот), ордер на надання правової (правничої) допомоги (а.с. 87 зворот), розрахунок вартості правничої допомоги за договором на суму 7000 грн (а.с. 73).
Указані витрати є співмірними складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт та підтверджені документально, а тому мають бути стягнуті з відповідачів на користь Позивача у рівних частках, а саме: 3 500 грн з кожного.
Судові витрати, які просив стягнути з Позивача адвокат Кінебас О.М. у відзиві на позов, з огляду на задоволення позовних вимог, суд залишає за ОСОБА_3 .
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 141, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-
ухвалив :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.
Визнати договір дарування 1/3 частки квартири, укладений 08.09.2016 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 586, недійсним в частині дарування ОСОБА_3 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду проголошено 27.04.2026.

Позивач: ОСОБА_2 АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .
 
Відповідачі:
ОСОБА_3 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Олег КОСЕНКО