26.03.2026 
ЄУН 389/4167/25
Провадження №2/389/1398/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 березня 2026 року Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Берднікової Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Іваніни В.С., представника позивача – адвоката Перемот О.Г., представника відповідача - Стрільця О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду міста Знам`янка Кіровоградської області цивільну справу, в порядку загального позовного провадження, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

До суду, 10 листопада 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , збільшивши розмір позовних вимог якої, останній просить стягнути з АТ «Укрзалізниця»:одноразову матеріальну допомогу при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 141904 грн 05 коп., додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 113524 грн 24 коп., а всього разом 255427 грн 29 коп. (з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні); середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 392735 грн 70 коп. 
Вимоги обґрунтовані тим, щопозивач ОСОБА_1 , 23 березня 1988 року, наказом за №221/к був прийнятий на роботу в цех експлуатації Локомотивного депо Знам`янка Одеської залізниці на посаду помічника машиніста електровоза. 06 травня 1988 року був звільнений з займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу, а вже 16 жовтня 1990 року наказом за №1007/к знову був прийнятий на посаду помічника машиніста електровоза в цех експлуатації Локомотивного депо Знам`янка Одеської залізниці. В подальшому, в період з 1990 року і до 30 серпня 2024 року він безперервно працював на різних посадах в Локомотивному депо Знам`янка Одеської залізниці (зараз виробничий підрозділ служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»). 
Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №340/ОС від 28 серпня 2024 року виробничого підрозділу служби Локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» позивача було звільнено з посади машиніста електровоза на підставі ст.38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років. У копії наказу про звільнення, зазначено, що виплати, передбачені п.4 17 Колективного договору в розмірі 9 середньомісячних заробітків (посадових окладів) згідно протоколу комісії з встановлення трудового стажу на залізниці (36 років 1 місяць 28 днів) за №27 від 28 серпня 2024 року, мають бути проведені після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Окрім того зазначено, що роботодавець в особі АТ «Українська залізниця» має компенсувати за невикористані 82 дні відпустки: в тому числі 43 дні за період з 16 жовтня 2021 року по 15 жовтня 2023 року; 8 днів в період з 16 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року; 31 день за період з 01 січня 2024 року по 30 серпня 2024 року. 
Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні йому не видавалося. Також відповідач не попереджав його про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління "Укрзалізниця" від 14 березня 2022 року (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення виплати додаткових посібників при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
До травня місяця 2025 року неодноразово позивач в усній формі звертався до керівництва виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» з проханням здійснити виплату вищевказаних належних йому матеріальних допомог, що передбачені колективним договором, але ні виплат і роз`яснень йому надано не було. 27 травня 2025 року він був призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Указу президента України № 236/2025.
Від моменту звільнення і до моменту подання цієї позовної заяви до суду, відповідачем не виплачено ОСОБА_1 належну вищевказану матеріальну допомогу, що є підставою для звернення до суду з цим позовом.
За підрахунком сторони позивача, з урахуванням довідки №421 від 17 жовтня 2026 року, виданої "Локомотивним депо Знам`янка" розмір одноразової матеріальної допомоги при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у відповідності до Колективного договору має становити 28380,81 середньмісячної заробітної плати х 5 що в підсумку становить 141 904,05 грн та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті становить 28380,81 середньомісячної заробітної плати х 4 = 113523,24 грн, а всього 255 427,29 грн.
До того ж у позові вказано, що невиплату відповідач ніби-то мотивує наявністю рішення правління АТ "Українська залізниця", яким призупинено виплату додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Проте Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14 березня 2022 року у правління АТ "Українська залізниця" не було через відсутність зворотної дії у часі вказаного Закону. За приписами ст.14 Закону України "Про колективні договори і угоди" зміни до колективного договору можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін та з дотриманням певної процедури. В свою чергу, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 у справі №211/7338/23, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025, визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Отже, вказане рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване, а тому відповідач повинен виплатити позивачу всі належні суми при звільненні.
Відповідач, 08 грудня 2025 року подав до суду відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не пдлягають задоволенню.Заперечення проти позову в частині стягнення дев`яти середньомісячних посадових окладів відповідно до п.4.17 Колективного договору обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , був особисто ознайомлений під підпис з умовами виплат згідно п. 4.17 Колективного договору про що є відповідна відмітка. АТ «Українська залізниця» не відмовляло позивачу у виплаті спірних коштів, такі виплати на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв?язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» призупинені, а їх виплата буде можлива після скасування або закінчення воєнного стану в Україні, або прийняття окремого рішення про їх поновлення. Згідно з розрахунком про суми, які мали бути виплачені позивачу, сума невиплачених коштів становить 255427,29 грн. без відрахування обов?язкових зборів та податків.
Окремо представник відповідача заявив, що про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з заявленою вимогою. Вказав, що письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми позивач отримав 30 серпня 2024 року. А отже строк позовної давності розпочав свій перебіг 31 серпня 2024 року і на час звернення (10 листопада 2025 року) з вимогами до суду вже закінчився.
Щодо вимог про виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку вказав, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати має вираховуватись з урахуванням середнього заробітку та кількості робочих днів у період затримки розрахунку. Крім того, виплати які є предметом спору у даній справі призупинені рішенням правління АТ "Укрзалізниця", а відповідно до п.3 ст.10 закону №2136-IХ роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. У зв?язку з необхідністю відновлення пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ "Укрзалізниця" понесла величезні витрати, гуманітарні евакуаційні перевезення, що здійснювалися АТ "Укрзалізниця" на безоплатній основі, також потребували значних коштів. Всі зазначені факти значно ускладнювали та на теперішній час продовжують ускладнювати виконання фінансових зобов?язань відповідача. Військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати активів та майна товариства, які з кожним місцем військової агресії тільки зростають. З врахуванням наведеного, відсутні підстави для покладення на відповідача обов?язку, передбаченого статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Зважаючи на важке становище, в якому опинився відповідач у зв?язку з військовою агресією проти України, та той факт, що виплати наразі призупинені, та будуть якнайшвидше відновлені у разі покращення фінансового стану, у разі, якщо суд дійде висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, просив зменшити його розмір на 95%. Враховуючи трудовий стаж, розмір середньої заробітної плати за останні два місяці, розмір виплат за період затримки розрахунку (не більш як за шість місяців) дорівнює 123817 грн 20 коп. 
Також зазначив, що виплати, які є предметом спору в цій справі, передбачені колективним договором, тому їх призупинення відповідачем узгоджується з положеннями ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. АТ «Українська залізниця» не відмовляло позивачу у виплаті спірних коштів, такі виплати на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» призупинені, а їх виплата буде можлива після скасування або закінчення воєнного стану в Україні.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. 
Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9зп).
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої компетенції для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати доступ до такого суду. У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. Суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. 
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», а саме 23 березня 1988 року, наказом за №221/к був прийнятий на роботу в цех експлуатації Локомотивного депо Знам`янка Одеської залізниці на посаду помічника машиніста електровоза. 06 травня 1988 року був звільнений з займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу, а вже 16 жовтня 1990 року наказом за №1007/к знову був прийнятий на посаду помічника машиніста електровоза в цех експлуатації Локомотивного депо Знам`янка Одеської залізниці. В подальшому, в період з 1990 року і до 30 серпня 2024 року він безперервно працював на різних посадах в Локомотивному депо Знам`янка Одеської залізниці (зараз виробничий підрозділ служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»). Зазначене підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1  та довідкою про підтвердження наявного трудового стажу від 04 вересня 2024 року.
Наказом (розпорядженням) заступника начальника депо виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» №340/ос від 28 серпня 2024 року позивача звільнено із займаної посади з 30 серпня 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років за ст.38 КЗпПУ.
У вказаному наказі також зазначено, що виплати передбачені п.4.17 Колективного договору в розмірі 9 середньомісячних заробітків (посадових окладів) згідно з протоколом комісії зі встановлення трудового стажу на залізниці (36 р. 01 м. 28 дн.) №27 від 28 серпня 2024 року провести після окремого рішення правління АТ«Укрзалізниця». Компенсувати позивачу за невикористані 82 дні відпустки.
08 жовтня 2025 року представник позивача звернулася до керівника правління АТ «Українська залізниця» з адвокатським запитом №89, в якому просила надати інформацію про розмір нарахованих ОСОБА_1 відповідно до п.4.17 колективного договору, 9 посадових окладів.
Крім того, представник позивача 08 жовтня 2025 року подала керівнику правління АТ «Українська залізниця» адвокатський запит №90, в якому просила надати інформацію про причини невиплати ОСОБА_1 до сьогоднішнього дня та строки, в які йому мають бути виплачені передбачених колективним договором 9 окладів. Також вказавши, що оскільки в наказі (розпорядженні) №340/0с від 28 серпня 2024 року по виробничому підрозділі служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» є посилання на окреме рішення правління АТ «Укразалізниця», просила винести таке рішення і виплатити ОСОБА_1 передбачені п.4.14 колективного договору 9 посадових окладів.
У відповідь на адвокатський запит №89 виробничий підрозділ «Локомотивне депо Знам`янка» філії «Локомотивна компанія» АТ «Укразалізниця» надало розрахунок сум, які мали б бути виплачені ОСОБА_2 , відповідно до умов колективного договору у зв`язку зі звільненням на пенсію.
Відповіді на запит адвоката №90 не надано.
В свою чергу, відповідач, не заперечуючи права позивача на отримання матеріальної допомоги при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі 9 середньомісячних заробітків, посилався на призупинення цих виплат на період воєнного стану на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15 березня 2022 року, яка передбачає на період воєнного стану зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця, а також рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, а також інші одноразові заохочення.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно зі ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою ст.9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Згідно зі ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статями 43, 44 Конституції України.
За змістом ст.11 вказаного закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативною роботодавця.
Так, згідно з даними витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.
В свою чергу, відповідно пункту 4.17 розділу 4 «Нормування, оплата і матеріальне стимулювання праці» Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом локомотивного депо Знам`янка на 2011-2015 роки, схваленим на конференції трудового колективу 17 лютого 2011 року зі змінами та доповненнями (який знаходиться в матеріалах справи та зміст і чинність якого представником відповідача не заперечувалася), передбачено, що:
- при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію уперше виплачувати основний одноразовий грошовий посібник відповідно до Додатка №8 в розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітків залежно від стажу роботи в галузі - …. понад 15 років п`ять середньомісячних заробітків;
- у разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше за три місяці (без урахування тимчасової непрацездатності і терміну дії воєнного стану в Україні) виплачувати додатковий посібник за добросовісну працю на залізничному транспорті в наступних розмірах при стажі роботи в галузі - …. від 35 до 40 років для чоловіків чотири середньомісячні заробітки.
Відповідно до п.1.6 вказаного Колективного договору до нього можуть вноситися доповнення та зміни за узгодженням адміністрації і профспілкового комітету на спільному засіданні. При цьому, сторони домовилися, що в період дії цього договору до нього не вносяться зміни, погіршуючи оплату і умови праці, пільги, трудові і фаціальні гарантії, встановлені цим колективним договором, за виключенням інших випадків, перерахованих в цьому ж пункті. Водночас, такі зміни та доповнення також вносяться в колективний договір після підписання узгоджувального протоколу між адміністрацією та профспілковим комітетом.
Жодних змін та доповнень до п.4.17 вказаного Колективного договору з 2022 року не вносилося.
Протоколом №27 комісії по встановленню трудового стажу на залізничному транспорті та розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 28 серпня 2024 року встановлено, що безперервний стаж роботи ОСОБА_1 складає 36 років 1 місяць 28 днів, що дає право на отримання основної одноразової грошової допомоги у розмірі дев`яти середньомісячних заробітків згідно з п.4.17 Колективного договору. Середньомісячна заробітна плата за останні два календарних місяці, які передують виходу на пенсію ОСОБА_1 складає 28380 грн 81 коп. Розмір одноразової виплати у зв`язку з виходом на пенсію складає 255427 грн 29 коп.
У наказі від 28 серпня 2024 року № 340/ос зазначено, що виплати передбачені п.4.17 Колективного договору у розмірі 9 (дев`яти) середньомісячних заробітнів (посадових окладів) згідно протоколу комісії зі встановлення трудового стажу на залізниці (36р.01м. 28дн.) №27 від 28 серпня 2024 року провести після окремого рішення правління АТ «Українська залізниця).
Згідно зі ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Як встановлено судом, відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
Призупинення виплат таких коштів, які передбачені Колективним договором та Галузевою угодою, відповідачем здійснено в односторонньому порядку. В порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, а такі зміни мають вноситися лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. 
Крім того, відповідач ухвалив відповідне рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Суд також враховує, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23 вказане рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 23 лютого 2024 року залишено без змін. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, в той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Отже, пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, на підставі якого позивачу при звільненні не виплачена відповідна матеріальна допомога, було визнано незаконним та скасовано. 
Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для призупинення виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 9 середньомісячних заробітків, які він має право отримати при звільненні згідно з п.4.17 Колективного договору.
Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 9 середньомісячних заробітків.
Позивач просить стягнути матеріальну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 9 середньомісячних заробітків (5 середньомісячних заробітків – одноразова матеріальна допомога, 4 середньомісячних заробітків – додаткова матеріальна допомога за добросовісну працю), загальний розмір яких за його підрахунком становить 255427 грн 29 коп. Сума виплати вказаної матеріальної допомоги розрахована виходячи із середньомісячної заробітної плати за останні 2 місяці, що передують дню звільнення позивача, розмір якої наведеніий у довідці відповідача про середню заробітну плату за 2 місяці, та становить 28380 грн 81 коп. 
Така ж сума вихідної допомоги в розмірі 9-ти середньомісячних заробітків (посадових окладів) без відрахування обов`язкових зборів та податків вказана і в розрахунку проведеному відповідачем (а.с. 16) та у протоколі №27 комісії по встановленню трудового стажу на залізничному транспорті та розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 86). 
Суд звертає увагу, що ст.233 КЗпП України передбачені спеціальні строки звернення до суду за вирішенням спорів в межах трудових правовідносин, які не є строками позовної давності, що регулює ЦК України. Строки, передбачені ст.233 КЗпП України, застосовуються судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони.
Предметом спору в цій справі є стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Водночас, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст.234 КЗпП України).
Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що всупереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідач не вручив йому письмове повідомлення про суми, нараховані та не виплачені при звільненні, а тому вважає, що встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду ще не розпочався, а отже не є пропущеним.
Як встановлено судом, позивач був звільнений 30 серпня 2024 року. В цей же день позивач отримав письмове повідомлення роботодавця про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Разом з цим, у наказі (розпорядженні) про припинення трудового договору (контракту) №340/ос від 28 серпня 2024 року вказано, що виплати будуть проведені після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», яке до цього часу не прийнято. ОСОБА_1 з 27 травня 2025 року перебуває на військовій службі по мобілізації.
Суму нарахованих, але не випалених коштів позивач дізнався відповідно до листа від 17 жовтня 2025 року (а.с. 16), до суду звернувся 10 листопада 2025 року, тобто строк, передбачений ст. 233 КЗпП України не пропустив.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 31 серпня 2025 до 23 грудня 2025 року, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3248-IV від 20 грудня 2005 року; в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
За змістом положень ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати матеріальної допомоги позивачу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з п.1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
В пункті 2 Порядку №100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В цій справі позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні, як того передбачають положення ст.116 КЗпП України. Подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.
Судом приймається до уваги розрахунок, здійснений відповідачем (а.с.16), а також довідки про середньоденну заробітну плату, про середню заробітну плату за 2 місяці (а.с.15,99). Так, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 1148 грн 35 коп.
Позивач звільнений із займаної посади на пенсію 30 серпня 2024 року та за вимогами заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути середній заробіток до 23 грудня 2025 року.
Проте, суд враховуючи положення ст.117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3248-IV від 20 грудня 2005 року; в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року), де зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, приходить до висновку що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію позивача повинна бути розрахована з 31 серпня 2025 року до 02 березня 2025 року, тобто небільше як за шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 сформулювала правовий висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Число робочих днів у періоді з 31 серпня 2025 року до 02 березня 2025 року, які мають бути оплачені за середнім заробітком – 130 робочих днів (з урахуванням ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст.73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів).
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2025 року до 02 березня 2025 року, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 149285 грн 50 коп. (1148 грн 35 коп х 130 робочих днів), що не перевищує загального розміру невиплачених при звільненні працівнику сум.
Разом з цим, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку на 95%, висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 та встановлені судом обставини, зокрема щодо розміру невиплаченої у день звільнення суми, її співвідношення із розрахованим середнім заробітком, поведінку сторін, те, що заборгованість залишається непогашеною, позивач не допускав навмисно затягування в питанні виплати йому повної суми при звільненні, але зважаючи на наведені відповідачем доводи несвоєчасного розрахунку з відповідачем при звільненні через фінансові труднощі товариства, які суд вважає вагомими, а тому з метою забезпечення дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд робить висновок про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача до 50% розрахованої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у зв`язку з виходом позивача на пенсію, що становить 74642 грн 75 коп. (149285 грн 50 коп. х 50%). 
З врахуванням вимог ч.2 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущено, оскільки відповідач не вручив йому письмового повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні.
Таким чином заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволеню, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення: одноразова матеріальна допомога при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 141904 грн 05 коп., додаткова матеріальну допомогу за добросовісну працю на залізничному транспорті у розмірі 113524 грн 24 коп., всього разом 255427 грн 29 коп. (з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні). А також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 74642 грн 75 коп.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 3300 грн 70 коп.
Керуючись ст.ст.4,12,13, 81,89, 141, 259, 263 -265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 невиплачені при звільненні одноразовий грошовий посібник у зв`язку з виходом на пенсію уперше та додатковий посібник за добросовісну працю в розмірі 9 середньомісячних заробітків, що становить 255427 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн 29 коп. (з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні).
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію за період з 31 серпня 2024 року до 02 березня 2025 року в сумі 74642 (сімдесят чотири тисячі шістсот сорок два) грн 75 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 3300 (три тисячі триста ) грн 70 коп.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про сторін:
Позивач – ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» місце знаходження місто Київ вул.Єжі Гедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815.

Суддя Г.В. Берднікова