Справа № 201/12692/23
Провадження № 2/201/269/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року   місто Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
за участі: 
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
третьої особи ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 
До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 16 жовтня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року, в якій з урахуванням зміни предмету просила суд:
-Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 жовтня 2020 року між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі довіреності, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 461
-Стягнути судові витрати по справі
В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнень позивач посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 . По домовленості з ОСОБА_4 , остання зобов`язалася утримувати її та здійснювати періодичні платежі на рахунок позивача та в подальшому після смерті позивачки її донька ОСОБА_5 отримає квартиру належну позивачу, а в разі перерахування повної вартості квартири до смерті позивача остання мала здійснити відчуження квартири на користь відповідача по факту повної сплати вартості квартири. Проте ОСОБА_4 в період з 2018 року до 2023 року жодної допомоги не надавала та вона вимушена була скасувати відповідний заповіт. В тім згодом ОСОБА_4 переконала її що матеріальне становище покращилося та вона буде виконувати попередні домовленості та умовила позивача поїхати до нотаріуса з метою нібито укласти новий заповіт, однак заповіт складено не було. Надалі ОСОБА_4 неодноразово нагадувала їй про їх домовленість та сплачувала позивачу кошти, проте позивач повідомляла що дана сума є замалою та вимагала збільшити суму виплат, однак ОСОБА_4 відмовлялася це зробити і в вересні 2023 року коли позивач повідомила, що відмовляється від їх домовленості, остання сказала що їй все одно оскільки у неї вже є договір купівлі - продажу квартири який нібито підписала позивач. Позивач заперечувала факт підписання договору купівлі - продажу квартири так як не отримала в повній мірі грошові кошти за квартиру та було відсутнє її волевиявлення. Тому пославшись на вимоги ст. ст. 215, 203 ЦК України просила суд позовні вимоги задовольнити (т. 1 а.с.2-6, 99-101)
29 січня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила суд відмовити в його задоволенні пославшись на наступне. Позивач є її родичкою та 14 листопада 2018 року склала на неї заповіт. Після складання заповіту її родина допомагали позивачці матеріально та вирішували всі її соціальні потреби . В 2020 році позивач повідомила, що їй потрібні грошові кошти та вона має намір продати свою квартиру. Оскільки ціна за яку позивач мала намір продати квартиру її влаштовувала то 19 жовтня 2020 року вони у приватного нотаріуса Черниш Є.В. уклали договір купівлі -продажу квартири. За домовленістю між сторонами грошові кошти в розмір 531 693 грн. були передані позивачу до підписання договору готівкою. У нотаріуса була її мати яка діяла на підставі довіреності та при підписанні договору купівлі - продажу нотаріус з`ясовувала коли будуть передані кошти, нащо ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підтвердили що розрахунок за квартиру буде проведено до підписання договору, після чого було підписано договір, який посвідчено нотаріусом. Після підписання договору купівлі - продажу за їх домовленістю, ОСОБА_6 продовжила проживати в квартирі. (т. 1 а.с.40-42).
10 червня 2024 року представником відповідача надано відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому просили суд відмови в задоволені позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 достовірно було відомо що вона укладає саме договір купівлі - продажу квартири, тому вона й підписала даний договір у нотаріуса. Стосовно грошових коштів зазначили, що на час укладання договору купівлі -продажу вона мала вказану суму, яку її мати передала ОСОБА_6 перед підписанням договору (т. 1 а.с. 114-117). 
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 жовтня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.17-18).
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Державної міграційної служби України та виконавчого комітету Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 19-20).
16 листопада 2023 року надійшла відповідь з виконавчого комітету Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області щодо зареєстрованого місця проживання відповідача (т. 1 а.с. 21), а 05 грудня 2023 року надійшла відповідь з Державної міграційної служби України (т. 1 а.с. 23).
Ухвалою судді від 06 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 24-25).
11 січня 2024 року позивачем подано заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 35), яка протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду була передана судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 36).
Ухвалою судді від 12 січня 2024 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення (т. 1 а.с. 37). 
28 травня 2024 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову (т. 1 а.с. 99-104).
28 травня 2024 року представником позивача подано клопотання про призначення експертизи (т. 1 а.с. 105-106).
Ухвалою суду від 25 червня 2024 року прийнято заяву про зміну предмету позову (т. 1 а.с. 122- 123).
09 вересня 2024 року ухвалою суду у справі призначено судово - почеркознавчу експертизу (т. 1 а.с .130 -132).
На виконання клопотання експерта, 18 листопада 2024 року ухвалою судді було витребувано у Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області договір купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 149-150). 
04 грудня 2025 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 2746-24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи відповідно до якого підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_6 в графі «Продавець» у розділі «Підписи сторін» договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 461, виконанні самою ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 167-179).
10 лютого 2025 року ухвалою судді поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 180 )
Ухвалою суду від 02 липня 2025 року провадження у справі було зупинено до визначення правонаступників позивача ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 215-216)
09 жовтня 2025 року провадження у справі поновлено (т. 1 а.с. 231).
Ухвалою суду від 13 січня 2026 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 251-252).
30 березня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т.2 а.с. 29-30) 
В судовому засідання позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 ввели в оману, договір купівлі - продажу не виконано так як за нього не сплачено кошти.
Представник відповідача заперечував проти задоволенні позовних вимог посилаючись на їх необгрунтованість та недоведеність, оскільки договір було підписано в присутності нотаріуса який з`ясувавши що кошти було передано лише тоді посвідчив договір.
Тертя особа в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її родичкою за якою вони постійно доглядали та в них були добрі відносини на підтвердження чого надала суду заповіт складений на ім`я її доньки ОСОБА_7 , згодом вона його скасувала та був договір утримання. У ОСОБА_6 була доглядальниця послуги якої оплачували вони, окрім того перераховували кошти й самій ОСОБА_6 . Згодом ОСОБА_6 повідомила що їй потрібні кошти та вона буде продавати квартиру, оскільки у її доньки були кошти вони вирішили придбати квартиру. У нотаріуса була вона, яка діяла на підставі довіреності від імені доньки та ОСОБА_6 , нотаріус після з`ясування у ОСОБА_6 чи отримала вона кошти посвідчила спірний договір купівлі - продажу. Коли з`явився її племінник він став перешкоджати у їх спілкуванні та позивачка стала себе погано почуватися. Похованням ОСОБА_6 займалася вона.
Фактичні обставини встановленні судом 
14 листопада 2018 року ОСОБА_6 склала заповіт на ОСОБА_5 , який було посвідчено, державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гордієнко І.В.(т. 1 а.с. 43)
09 жовтня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_4 було укладено оспорюваний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., та зареєстровано в реєстрі № 461, відповідно до якого ОСОБА_8 продала належну їй квартиру АДРЕСА_3 , а ОСОБА_5 придбала за 531 693 грн, які продавець отримала повністю до підписання цього договору (п. 4) (т. 1 а.с. 154 -157)
20 вересня 2022 року ОСОБА_6 було надано відповідь Центральною окружною прокуратурою міста Дніпра стосовно її звернення щодо можливого кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 55).
19 червня 2023 року ОСОБА_6 зверталася з заявою до ГУНП в Дніпропетровській області стосовно протиправних дій ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 53-54). 
Відповідно до виписки по надходженню по картці ОСОБА_6 отримувала грошові кошти від третьою особи та відповідача, а саме: 17 вересня 2023 року- 2 512,56 грн від ОСОБА_4 , 25 серпня 2023 року - 2 512,56 грн від ОСОБА_4 , 27 липня 2023 року- 2512,56 грн від ОСОБА_4 , 29 червня 2023 року - 2 512,56 від ОСОБА_4 , 07 червня 2023 року - 3 015, 08 від ОСОБА_5 , (т. 1 а.с. 11-12)
Позивачем було надано її медичні документи, а саме виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 2904 про її перебування на амбулаторному лікуванні з 19 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, консультативний висновок спеціаліста - кардіолога від 04 травня 2023 року (т. 1 а.с 59-63).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 693 від 15 лютого 2025 року (т. 1 а.с. 207).
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).
Позивачка оспорює укладений договір купівлі-продажу посилаючись на те, що її ввели в оману, оскільки кошти за квартиру вона не отримувала
Вирішуючи питання щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд виходить з наступного.
Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.
Дана правова позиція висловлена в Постанова КЦС ВС від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази, показами свідків та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
В постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 .
19 жовтня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу квартири.
Судом встановлено, що за умовами договору продавець ОСОБА_6 передала у власність, а покупець ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 531 693 грн., які продавець одержала від покупця до підписання цього договору(пункт договору 2 ). Договір купівлі-продажу підписано сторонами в присутності нотаріуса, який перевірив їх дієздатність та волевиявлення.
На момент укладення договору купівлі - продажу, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору, отже їх волевиявлення було вільне та відповідало внутрішній волі, а правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними нормами цивільного законодавства, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року недійсним, оскільки спірний договір вчинено з підстав повного виконання умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази, оцінка яким надана під час ухвалення даного рішення суду. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.
Відсутності наміру та волі ОСОБА_6 на відчуження свого домоволодіння шляхом укладення договору купівлі-продажу також доказів цього матеріалами справи не встановлено.
Також суд бере до уваги, що даний договір був посвідчений нотаріусом у повній відповідності до норм діючого законодавства. 
Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору купівлі - продажу, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.
Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність доводів сторони позивача про те, що договір купівлі - продажу домоволодіння від 19 жовтня 2020 року слід визнати недійсним.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 355 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2020 року залишити без задоволення 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2026 року

Суддя        С.О. Демидова