ЄУН 387/16/26
Номер провадження по справі 2/387/348/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року       селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області у складі 
головуючого судді Солоненко Т. В.
за участю секретаря судового засідання      Косюг І.В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
ВСТАНОВИВ:
І. Описова частина
Стислий виклад позиції позивача та відповідача
До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 08.01.2026 надійшла позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 104534,27 грн за договором кредиту та страхування № P20.00604.006282329 укладеного 28.01.2020.
Свій позов ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" обґрунтовує тим, що 28.01.2020 між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою укладено договір кредиту та страхування №P20.00604.006282329. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору первісний кредитор надав відповідачці у тимчасове платне користування грошові кошти у розмірі 59700, 00 грн строком на 36 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та комісії. Між АТ « Ідея Банк» та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" 07.07.2023 укладено Договір факторингу №07072023, відповідно до якого до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором. Однак відповідачка не виконує взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії, тому має заборгованість перед позивачем на загальну суму 104534,27 грн, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом.
12.02.2026 представник відповідачка - адвокат Галайчук Г.С., через систему «Електронний суд», подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову. Суть заперечень зводиться до наступного. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів. Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за позикою не долучено документу, передбаченого ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідачки, а також те, що такий переказ є завершеним. Крім того, матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору. Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачці, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки (та взагалі кому вона належить), або ж номеру банківського рахунку відповідачки матеріали справи не містять. Наданий позивачем розрахунок сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розміру, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідачки, підтвердження отримання останньою кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Окрім того, представник зауважує , що у договорі факторингу наявні не всі сторінки. У матеріалах справи наявні лише сторінки 1, 2, 3 та 7 зазначеного договору, тоді як сторінки 4, 5 та 6 відсутні з невідомих причин. Крім того вимоги позивача в частині стягнення штрафних санкцій не узгоджуються з положеннями Закону № 2120-ІХ, Закону № 691-ІХ та пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому є незаконними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що відповідачка планує понести судові витрати під час розгляду справи, які складають суму витрат на правничу правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою та актом приймання передачі послуг, які будуть надані суду пізніше.
12.02.2026 представник позивача Макарова Л.В., через систему «Електронний суд», подала відповідь на відзив на позовну заяву, де зазначила, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» детально ознайомившись з відзивом відповідачки, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення договору, на погоджених умовах шляхом особистого підписання договору. При оформлені кредитного договору відповідачкою (Позичальником) особисто підписано: паспорт споживчого кредиту з зазначеним порядком повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення. Представник відповідачки в відзиві на позовну заяву не заперечує оформлення вищевказаного договору, однак незгодний з нарахуванням заборгованості. Всі нараховані відсотки, нараховувались виключно первісним кредитором відповідно до умов укладеного договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідачки. Позивачем було надано розрахунок заборгованості, який містить розмір заборгованості за основним боргом, розмір заборгованості за відсотками, розмір заборгованості за комісією. Також надано виписку по кредитному договору № Р20.00604.006282329 від 28 січня 2020 року, що містить інформацію про розмір виданого кредиту, часткове погашення заборгованості. Відповідачка здійснювала дії направлені на погашення заборгованості, що свідчить про усвідомлення останньою форми оформлення кредитного договору, погодження його умов та отримання кредитних коштів. Позивач наголошує на тому, що учасник справи має право подати до суду власний розрахунок або, згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідачка не спростувала розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами, не надала власний розрахунок наявної заборгованості, в цілому заперечивши позовні вимоги. Клопотання про проведення експертизи з метою визначення механізму і розміру нарахованих сум, що склали заборгованість, відповідачка суду не заявила. Доказів про повернення кредитних коштів на умовах і в порядку, визначених кредитним договором, ані перед первісним, ані перед новим кредитором відповідачка також суду не надала. 07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 07072023. Відповідно до рестру боржників №2 до договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р20.00604.006282329 від 28.01.2020, в сумі 121 534,27 грн. Враховуючи те, що реєстри боржників до договорів факторингу містять інформацію щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, надано було витяги з реєстрів боржників, що містить лише дані ОСОБА_1 , інші відомості були приховані за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб. Також надано належним чином завірена копія платіжної інструкції до договору факторингу. Копії договору факторингу та реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідачки, просив відмовити в задоволені витрат , оскільки такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
02.03.2026 представник відповідача - адвокат Галайчук Г.С., через систему «Електронний суд», подала додаткові пояснення, в яких звернутає увагу на істотні суперечності у розрахунках позивача та відсутність належних доказів фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів у заявленому розмірі. Відповідно до п. 1.7.1 Кредитного договору Банк зобов`язався надати кредит шляхом перерахування коштів на такі рахунки: – рахунок № НОМЕР_1 — у сумі 26 060 грн; – рахунок № НОМЕР_2 — у сумі 7 147 грн. Також договором передбачено зарахування залишку коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я Позичальника в АТ «Ідея Банк», та оплату страхового внеску за рахунок кредитних коштів у розмірі 6 854,74 грн. Отже, загальна сума кредитних коштів відповідно до умов договору становить 40 061,74 грн. Разом з тим позивач у позовній заяві зазначає, що заборгованість за основним боргом складає 57 267,55 грн, що суттєво перевищує передбачену договором суму кредиту та не узгоджується з його умовами. Крім того, до матеріалів справи долучено ордер-розпорядження № 1 про видачу кредиту, згідно з яким на рахунки було перераховано 45 698,26 грн, що також не відповідає ані умовам договору, ані розрахункам позивача. Без встановлення фактичної суми отриманих коштів неможливо визначити дійсний розмір заборгованості. При цьому належні та допустимі докази перерахування відповідачці саме заявленої до стягнення суми в матеріалах справи відсутні. За таких обставин позов не підлязає задоволенню як необґрунтований та недоведений.
Позивач, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у визначений процесуальним законом спосіб та строк, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Представник позивача ОСОБА_2 12.02.2026, через систему ЄСІТС "Електронний суд", подала додаткові пояснення, де, серед іншого, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розглядати справу без участі позивача та його представника.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином. 19.02.2026 на адресу суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення R 067099883658, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_1 16.02.2026 отримала повістку про виклик до суду в судове засідання призначене на 17.03.2026.

Процесуальні дії суду
Добровеличківський районний суд Кіровоградської області, ухвалою від 03.02.2026, відкрив провадження у справі, вирішив розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з призначенням судового засідання на 17.03.2026.
З врахуванням вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІІ. Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.10.2018, АТ "Ідея Банк " зареєстроване як юридична особа 22.10.1991, основний вид економічної діяльності, 64.19 - інші види грошового посередництва.
Згідно з банківською ліцензією № 96 від 04.11.2011, ПАТ "Ідея Банк " має право надання банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 624024 від 12.01.2010, ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 05.12.2007 зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 28.02.2012 та додатку до свідоцтва, ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" має право здійснювати фінансову компанію без отримання ліцензії та /або дозволів відповідно до законодавства: факторинг.
Судом встановлено, що 28.01.2020 між АТ "Ідея Банк" і ОСОБА_1 укладено договір кредиту та страхування №Р20.00604.006282329, відповідно до пункту 1.1. якого банк відкриває рахунок та надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах : сума кредиту 59700, 00 грн, процента ставка та тип % річних 15 змінювана, строк кредиту 36 місяців. Згідно п.1.5. договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 додатку 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунок в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів банку. Відповідно до п.1.7.1 договору банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів за наступними реквізитами : ЄДРПОУ 2358712723, рахунок НОМЕР_1 , сума 26060 грн; ЄДРПОУ 2358712723, рахунок UA 033516290000000037399101872, сума 7147 грн. Згідно п.1.7.2 договору, зарахування залишку коштів після виконання п.1.7.1 на рахунок № НОМЕР_3 позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 6854,74 грн згідно умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього договору.
Додатком №1 до договору кредиту та страхування №Р20.00604.006282329 паспорт споживчого кредиту, визначено обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якого загальна вартість кредиту 123259,54 грн, сума погашення кредиту 59700,00 грн, проценти за користування кредитом 17820,10 грн, плата за обслуговування кредитної заборгованості 45739,44 грн.
До матеріалів справи надано анкету-опитувальник клієнта-фізичної особи, яка заповнена та підписана ОСОБА_1 .
На підтвердження видачі позикодавцем коштів позивачем надано: ордер-розпорядження №1 про перерахунок коштів ОСОБА_1 з рахунку № НОМЕР_4 на рахунок № НОМЕР_5 в сумі 45698,26 грн, підстава: договір №Р20.00604.006282329; ордер-розпорядження №2 про перерахунок коштів з рахунку № НОМЕР_4 в сумі 6854,74 грн, підстава : страховий платіж від ОСОБА_1 ..
Відповідачка одержала та використала кредитні кошти, про що свідчить виписка про рух коштів по ОСОБА_1 , за рахунком НОМЕР_4 за період з 28.01.2020 по 07.07.2023.
Згідно наданої АТ «Ідея Банк» довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №Р20.00604.006282329 від 28.01.2020, станом на 07.07.2023 за відповідачкою рахується заборгованість в сумі 121534,27 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 57267,55 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 23697,69 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 40569,03 грн.
07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ "ФК"Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №07072023, відповідно до п. 2.1 якого, за цим договором клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором. Згідно п.2.2 договору права вимог, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами, у паперовому вигляді в день укладання цього договору надається клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладання цього договору. Відповідно до п.4.1.договору, фактор зобов`язується сплатити клієнту суму фінансування у розмірі 153000000,00 грн шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунок клієнта протягом банківських днів після отримання реєстру боржників . У пункті 5.1. договору зазначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань передбачених п.4.1. цього договору.
Відповідно до платіжної інструкції №19913 від 11.07.2023 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перерахувало АТ « Ідея Банк» за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 суму у розмірі 153000000,00 грн..
До позовної заяви долучено копію витягу з Реєстру боржників №2 від 07.07.2023 ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" у якому міститься запис: боржник ОСОБА_1 , номер первинного договору Р20.00604.006282329, сума заборгованості разом 121534,27 грн, сума заборгованості за основною сумою боргу 57267,55 грн, сума заборгованості за відсотками 23697,55 грн, сума заборгованості за комісією 40569,03 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №Р20.00604.006282329 від 28.01.2020 за період з 07.07.2023 по 30.11.2025, за ОСОБА_1 станом на 30.11.2025 рахується заборгованість у загальному розмірі 104534,27 грн, що складається із: заборгованості за основним боргом у розмірі 57267,55 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 6697,69 грн, заборгованості за комісією у розмірі 40569,03 грн. Також ОСОБА_1 сплатила 17 000,00 грн у рахунок погашення відсотків.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ідея Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329, відповідачка такий договір у судовому порядку не оспорювала, про його неукладеність не заявляла, а також у відповідному судовому провадженні не стверджувала про відсутність зобов`язань за таким договором. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Судом враховано, що відповідачка не спростувала того, що вона отримала кошти за договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.
У контексті викладеного, суд звертає увагу також на те, що до предмету доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Суд зважує на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона отримала кошти за кредитним договором. У поданих запереченнях на позовну заяву, остання вказувала лише на те, що матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електроннного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору. 
Разом із тим, суд зауважує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Також, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц та від 15.01.2025 у справі № 753/16762/15-ц.
Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
З наданої позивачем виписки за рахунком НОМЕР_4 за період з 28.01.2020 по 07.07.2023 судом встановлено, що відповідачкою частково виконувались умови угоди, та здійснювались шість платежів у загальному розмірі 21567,70 грн на погашення заборгованості згідно кредитного рахунку Р20.0064.006282329 від 28.01.2020.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
При цьому, як стверджується позивачем та не спростовано відповідачкою, часткова сплата відповідачкою заборгованості за договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329 була врахована при виконанні АТ "Ідея Банк" довідки розрахунку пред`явленої до стягнення суми заборгованості.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19, на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Тому суд відхиляє доводи представника відповідачки - адвоката Галайчук Г.С. про недоведеність факту виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329 щодо надання позичальнику кредиту та факту отримання кредитних коштів відповідачкою.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відтак, оскільки відповідачка взяла на себе певні зобов`язання, належним чином в установлений договором строк не виконала, за розрахунком позивача, на час звернення до суду, за нею рахується заборгованість за договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329 укладеного 28.01.2020, у загальному розмірі 104534,27 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 57267,55 грн, заборгованість по відсотках 6697,69 грн, заборгованість по комісії 40569,03 грн.
Таким чином, відповідачкою було порушено право позикодавця на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит та на отримання процентів за користування кредитом.
Проте, з огляду на надані суду матеріали, суд вважає, що не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідачки комісії в розмірі 40569,03 грн, виходячи з такого.
Згідно п.1.5. договору договором кредиту та страхування №Р20.00604.006282329, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 додатку 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунок в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів банку.
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Частиною 1статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону N 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними (речення перше частини першої статті 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 13 січня 2006 року).
Суд на підставі приписів статті 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», частини першої статті 21 ЗУ «Про захист прав споживачів у редакції», чинній до 13 січня 2006 року, пункту 6 частини першої статті3та частини третьої статті509 ЦК України може визнати недійсною умову про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування його), інші подібні платежі, встановлені у договорі про надання споживчого кредиту, укладеному до 13 січня 2006 року (пункти 98 та 99 Постанови у справі № 363/1834/17).
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої тадругої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування»(п. 31.29 постанови у справі №496/3134/19).
Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 Постанови у справі №496/3134/19).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками та комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
З урахуванням вищевикладеного, у задоволенні вимоги про стягнення комісії за переказ грошових коштів, відкриття та ведення рахунку, з огляду на нікчемність положень пунктів кредитного договору, що визначають плату за обслуговування кредиту, слід відмовити.
Звертаючись із позовом до суду, ТОВ "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів" посилалося на те, що воно набуло права вимоги до відповідачки на підставі договору факторингу №22/12-2023 від 22.12.2023.
Згідно з ч. 1ст.1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 1ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Згідно зі ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Таким чином, факторинг за своєю правовою природою є різновидом відступлення права вимоги. Тому передача прав вимоги за договором факторингу є належною формою відступлення прав вимоги і має ті самі правові наслідки, що й договір відступлення прав вимоги.
До матеріалів справи представником позивача долучено копії платіжної інструкції №19913 від 11.07.2023 та витягу з Реєстру боржників №2 від 07.07.2023 на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу. 
Отже, наданими представником позивача та дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджується перехід права вимоги за укладеним договором факторингу, що спростовує доводи представника відповідачки - адвоката Галайчук Г.С. про недоведеність переходу права вимоги до позивача за кредитним договором.
З огляду на наведене, існують обґрунтовані підстави вважати дії відповідачки щодо невиконання свого зобов`язання за кредитним договором порушенням права позивача, яке підлягає судовому захисту.
Відтак, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення тіла кредиту в розмірі 57267,55 грн.
При цьому, з огляду на безпідставність нарахування комісії, зважаючи на те, що відповідачка, за даними виписки з рахунку, здійснила погашення комісії у розмірі 13229,91 грн, беручи до уваги положення договору в частині зарахування здійснених платежів, суд дійшов висновку про необхідність зарахування у рахунок погашення заборгованості за відсотками та тілом сплаченої відповідачкою суми комісії, що означає 13229,91 грн -6697,69 грн (заборгованість за відсотками) = 6532,22 грн., а також 57267,55 грн (заборгованість за тілом кредиту) - 6532,22 грн. = 50735,33 грн.
За наведеного, враховуючи, що відповідачка порушила умови вказаного договору, не повернула отримані в борг грошові кошти, суд дійшов висновку, що позивач правомірно звернувся до суду за захистом порушеного права, а отже і наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача тіла кредиту в розмірі 50735,33 грн.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1469,63 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,207,526,530,1046,1050,1054,1077,1081ЦК України,ст.12,13,81,137,141,263-265 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія" Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія" Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за договором кредиту та страхування № P20.00604.006282329 укладеного 28.01.2020 в розмірі 50735 гривень 33 копійки (п`ятдесят тисяч сімсот тридцять п`ять гривень 33 копійки), з яких: заборгованість по тілу кредиту - 50735,33 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія" Європейська агенція з повернення боргів" витрати зі сплати судового збору у розмірі 1469 гривень 63 копійки (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять гривень 63 копійок).
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються такі реквізити сторін та інших учасників справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів" ( 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, 30, код ЄДРПОУ 35625014, реквізити ІВАN № НОМЕР_6 у АТ «ТАСкомбанк»);
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 01.04.2026.

Суддя       Таїсія СОЛОНЕНКО