Справа № 462/9347/25 Головуючий у 1 інстанції: Пилип`юк Г. М. 
Провадження № 22-ц/811/96/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
заявниці ОСОБА_1 
та її представниці – адвоката Загвойської О.В.;
заінтересованої особи ОСОБА_2 
та його представниці – адвоката Колодій Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 05 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав шляхом заборони: перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань менше 200 м. до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб; переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з постраждалою особою ОСОБА_1 .
Заява обґрунтовувалася тим, що заявниця та заінтересована особа є колишнім подружжям і вони обоє проживають та є зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_2 . 
Протягом останніх трьох років заявниця систематично потерпає від домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 , який незважаючи на припинення шлюбних відносин, користуючись спільним місцем проживання, демонструє агресивну, конфліктну та непередбачувану поведінку, яка виявляється як у формі психологічного, так і фізичного насильства, що негативно впливає на стан здоров`я заявниці, її емоційний стан, працездатність та істотно знижує якість її життя. Починаючи з 2022 року заявниця зверталася за захистом до правоохоронних органів. Попри проведені з ОСОБА_2 профілактично-роз`яснювальні бесіди, винесення йому офіційних попереджень про недопустимість вчинення домашнього насильства та неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності, він не зробив належних висновків і не змінив своєї поведінки, що свідчить про стійку зневагу ОСОБА_2 до вимог закону, рішень суду та прав заявниці на безпечні умови життя.
Зазначалося, що « ОСОБА_2 вчиняє насильство щодо Заявниці протягом тривалого часу, не зважає на заходи вжиті поліцією і судом. Після рішень суду він і надалі погрожує Заявниці та її сім`ї розправою та впевнений у своїй безкарності. Його агресія щоразу посилюється.
Зважаючи на це, Заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї та її сім`ї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, тому звертається до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили її від насильства» (а.с 1-6).

Оскаржуваним рішенням заяву ОСОБА_1 частково задоволено.
Ухвалено видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на строк 4 (чотири) місяці, яким заборонити йому:
- перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- наближатися на відстань менше 200 м. до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб;
- переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з постраждалою особою ОСОБА_1 .
Ухвалено повідомити про прийняте рішення ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області та Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.
Рішення суду про видачу обмежувального припису допущено до негайного виконання (а.с. 51-57).

Дане рішення оскаржила представниця ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове – про відмову у видачі обмежувального припису, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Стверджує, що ОСОБА_2 правопорушень не вчиняв, є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства та співвласником квартири АДРЕСА_2 , а іншого житла у нього немає.
Вважає, що «сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення психологічного та фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 чинив домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»». 
Зазначає, що конфлікти виникають у зв`язку зі спільним проживанням та наміром заявниць виселити апелянта з його єдиного житла, попри те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства (а.с. 111-112).

03 лютого 2026 року представниця ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 163-165).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2026 року апеляційний розгляд справи було призначено на 11-30 год 18 лютого 2026 року (а.с. 150).
В судове засідання 18 лютого 2026 року апелянт ОСОБА_2 з`явився у нетверезому стані – з явними ознаками сп`яніння, що сам не заперечував та визнавав. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представниці на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони заявниці та її представниці, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи те, що ОСОБА_2 раніше неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та порушення спеціальних заходів протидії домашньому насильству: постанови Залізничного районного суду міста Львова за період з 2023-2026 років є беззаперечними доказами систематичності вчинення ним домашнього насильства не лише щодо заявниці, а й щодо інших членів сім`ї, що дає підстави для висновку про наявність у ОСОБА_2 стійкої моделі протиправної насильницької поведінки з такими характерними ознаками, як намагання домінування над заявницею шляхом грубих словесних її принижень та використання фізичної сили, що має враховуватися у формі оцінки ризиків.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» прямо відносить словесні образи, приниження, залякування до проявів психологічного домашнього насильства (п. 14 ч. 1 ст. 1), а тому доводи апеляційної скарги про те, що «образи та нецензурні висловлювлювання самі по собі не формують домашнього насильства», не можуть прийматися до уваги.
Для адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП не вимагається «систематичність» — достатньою є разова дія, яка спричинила або могла спричинити шкоду психічному чи фізичному здоров`ю потерпілої.

Суд, діючи в межах підходу, заснованого на оцінці небезпеки (ризиків) та визначенні пріоритету безпеки потерпілої особи, врахував усі обставини справи, що підтверджують наявність реальної загрози для заявниці. 
Відповідно до положень ст.350-5, 350-6 ЦПК України, а також ч. 3 ст. 25 і ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд обґрунтовано визнав факт систематичного психологічного насильства з боку ОСОБА_2 щодо заявниці, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних підстав для захисту потерпілої також до уваги прийматися не можуть. Такий підхід є відповідним та обґрунтованим, оскільки він передбачає всебічну оцінку як психологічних, так і фізичних аспектів насильства, що могло завдати шкоди потерпілій, і відповідає вимогам законодавства, що стосуються захисту прав та інтересів постраждалих осіб.
Рішення суду першої інстанції містить посилання на конкретні встановлені судом факти, а також посилання на письмові докази та правові норми, які свідчать про факти систематичного психологічного насильства зі сторони ОСОБА_2 , а тому доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване апелянтом рішення суду грунтуется лише на припущеннях і є голослівним, також до уваги прийматися не можуть.
За наведених вище обставин та доказів в їх сукупності доводи апеляційної скарги з посиланням на «конфліктні відносини», «суперечність висновків суду матеріалам справи», а також про непропорційність обмежень (зокрема – на проживання апелянта у квартирі АДРЕСА_2 та його соціальний статус) також до уваги прийматися не можуть.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 ) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 05 грудня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02 березня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.