ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року	Львів	Справа № 500/1652/25 пров. № А/857/26366/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І., 
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року (головуючий суддя Дерех Н.В.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль, у справі №500/1652/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :

25 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, відповідач -1), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі, відповідач -2), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 15.01.2025 №192250009592, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 15.01.2025 №192250009592 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.01.2025 про призначення пенсії за віком, прийнявши відповідне рішення, з врахування правових висновків, зазначених судом у рішенні.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання та призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як реєстрація місця проживання, оскільки відповідно до конституційних принципів право на пенсійне забезпечення гарантується незалежно від того, де проживає така особа.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року та в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до пункту 2.9 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 з наступними змінами, особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається паспорт громадянина України або довідка про реєстрацію місця проживання особи, передбачена постановою КМУ від 02.03.2016 №207 (п.2.22 Порядку). Вказує на те, що позивач при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком надав паспорт серії НОМЕР_1 , відповідно до якого, ОСОБА_1 з 21.07.2020 знято з реєстрації місця проживання, оформлено 20.05.2020 виїзд на постійне місце проживання до Польщі. Довідка (витяг) про реєстрацію місця проживання позивачем не представлена.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 08.01.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонд України в Івано-Франківській області №192250009592 від 15.01.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зокрема, відповідач - 1 вказав, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, зараховано всі періоди роботи. Крім цього, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зазначило, що в матеріалах справи довідка (витяг) про реєстрацію місця проживання заявником не представлена. 
Вважаючи протиправним таке рішення відповідача - 1, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).
Зі змісту оскаржуваного рішення та доводів відповідача убачається, що пенсійним органом підтверджено наявність необхідного страхового стажу у позивача та досягнення заявником передбаченого ст.26 Закону №1058-ІV пенсійного віку.
В даному випадку спірним є необхідність подання заявником до пенсійного органу при зверненні за призначенням пенсії документів, що засвідчують місце його реєстрації. У спірному рішенні пенсійний орган як на підставу відмови у призначенні пенсії покликається на те, що позивач при зверненні надав паспорт серії НОМЕР_1 , відповідно до якого, ОСОБА_1 з 21.07.2020 знято з реєстрації місця проживання, оформлено 20.05.2020 виїзд на постійне місце проживання до Польщі.
Так, статтею 44 Закону №1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява та інші документи, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (Порядок № 22-1).
За правилами, визначеними п.2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:
1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків;
2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
3) для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).
4) відомості про місце проживання особи {Підпункт 4 пункту 2.1 розділу ІІ із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 23-1 від 24.11.2022};
5) документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Тобто, на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії Порядком №22-1 не було передбачено обов`язкового надання відомостей про місце реєстрації особи-заявника.
Згідно з положеннями пункту 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
З аналізу вищевказаних приписів Порядку №22-1 можна дійти висновку, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком №22-1. Особа, яка звертається за пенсією, окрім документів на підтвердження наявності необхідного страхового стажу, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.
Так, позивач при звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії долучив, серед іншого, паспорт серії НОМЕР_1 , відповідно до якого, ОСОБА_1 з 21.07.2020 знято з реєстрації місця проживання, оформлено 20.05.2020 виїзд на постійне місце проживання до Польщі.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, позивачем при зверненні до територіального органу Пенсійного фонду України подано довідку про проживання без реєстрації, що видана виконкомом Козлівської сільської ради за №124 у якій вказано, що фактичне місце проживання /перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - АДРЕСА_1 .
Таким чином, наданою позивачем довідкою підтверджується фактичне місце проживання ОСОБА_1 .
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що на відсутність обов`язку надання пенсійному органу документів про місце реєстрації додатково вказують положення статті 47 Закону №1058-ІV, за змістом яких пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем було дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки заява була подана без дотримання вимог статті 44 Закону № 1058-IV та Порядку №22-1 щодо необхідного пакету документів, а відтак пенсійний орган, що приймав рішення за принципом екстериторіальності, протиправно відмовив позивачу у задоволенні його заяви про призначення пенсії.
Судом апеляційної інстанції враховано, що статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прийняте пенсійним органом рішення про відмову у призначенні пенсії не відповідає визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, що має наслідком його скасування як протиправного.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір правильно визнав протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії з безпідставним покликанням на те, що в позивачем не надана довідка (витяг) про реєстрацію місця проживання, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі № 500/1652/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний