ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 705/196/24		
Провадження № 22-ц/821/319/26		
Категорія: 306010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною та захист честі, гідності й ділової репутації і стягнення моральної шкоди, у складі: головуючої судді Орендарчука М. П., повний текст рішення складено 07 листопада 2025 року, -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації і стягнення моральної шкоди.
Позов мотивувала тим, що 06.12.2023 ОСОБА_2 подав до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області (вх. № 29172), за місцем роботи позивача, заяву, в якій вказував, що «Мною здійснювалось надання правової допомоги по справам, які перебували в провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області. З 24.02.22 я перебуваю на службі в ЗСУ. Адвокатська діяльність мною не здійснюється і зупинена, про що маються дані в реєстрі адвокатів України.
Прошу довести вказані обставини до відома суддів та не вносити дані про виклик, мене як адвоката, в судові засідання. Вказані дані, з корисливих мотивів, використовуються працівницею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_1 для створення хибного уявлення в судових та правоохоронних органах про надання мною адвокатських послуг та отримання доходу. При цьому остання використовує службове становище помічника судді Уманського міськрайонного суду для фальшування доказів та підробки документів».
Зазначає, що жодних доказів ОСОБА_2 до вказаної заяви додано не було.
Також зауважує, що в «шапці» заяви ОСОБА_2 , поданої до Уманського міськрайонного суду від 06.12.2023, вказано « ОСОБА_2 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ). Вказана інформація не зовсім відповідає дійсності, оскільки згідно відпускного квитка в/ч НОМЕР_1 за № 385 від 04.12.2023 ОСОБА_2 звільнений у щорічну основну відпуску терміном на 10 діб та 1 доба на дорогу додатково з 05.12.2023 до 15.12.2023. Зобов`язаний прибути до в/ч НОМЕР_1 - 15.12.2023.
Вважає, що ОСОБА_2 в своїй заяві до Уманського міськрайонного суду від 06.12.2023 також вказав недостовірну інформацію з приводу його місця проживання/перебування.
Починаючи з жовтня 2023 року та до даного часу постійно перекручуючи обставини та події, не надаючи жодних доказів та з метою психологічного тиску на неї ОСОБА_2 вчиняє дії спрямовані на приниження її честі, гідності та порушення ділової репутації.
Через вищевказані дії ОСОБА_2 вона постійно нервується, втратила відчуття спокою та безпеки, вимушена постійно терпіти приниження, позбавлена можливості постійно тривало проживати за однією адресою, що негативно відображається на її та дитини повсякденному житті та здоров`ї. Через написання ОСОБА_2 заяви за місцем її роботи вона позбавлена можливості нормально працювати та виконувати свої професійні обов`язки.
Крім того, при спілкуванні з ОСОБА_2 останнім було повідомлено, що працювати в суді (при тому, що в суді вона працює з квітня 2012 року та на посаді помічника судді: жовтня 2012 року) вона не буде і дослівно: «твоя напарниця мені в цьому допоможе».
Зазначає, коли вона вимушена працювати, щоб забезпечити себе та дитину, яка має захворювання - атопічний дерматит, перебуває на обліку в КНП «Черкаська обласна у Черкаської обласної ради» та в НДСЛ «Охматдит», а також перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Уманської міської ради відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дії інвалідністю», та потребує постійного лікування дороговартісними медичними препаратами, про що також було вказано в судових рішеннях, ОСОБА_2 пише необмежену кількість заяв відносно неї з недостовірними обставинами та фактами, внаслідок чого замість того, щоб займатися дитиною, її здоров`ям та лікуванням вона вимушена постійно відвідувати державні органи, в які її викликають через його заяви та надавати свої заперечення, пояснення.
Вважає, що твердження відповідача не мають характеру оціночних суджень, а містять конкретні твердження наклепницького характеру та є такими, що наносять шкоду її діловій репутації та як наслідок можуть стати підставою для втрати нею місця роботи і вона залишиться з хворою дитиною взагалі без засобів для існування.
Уточнивши 10.07.2025 позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_2 , шляхом подання 06.12.2023 (вх. № 29172) до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області заяви наступного змісту: «...Мною здійснювалось надання правової допомоги по справам, які перебували в провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області. З 24.02.22 я перебуваю на службі в ЗСУ. Адвокатська діяльність мною не здійснюється і зупинена, про що маються дані в реєстрі адвокатів України. Прошу довести вказані обставини до відома суддів та не вносити дані про виклик, мене як адвоката, в судові засідання. Вказані дані, з корисливих мотивів, використовуються працівницею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_1 для створення хибного уявлення в судових та правоохоронних органах про надання мною адвокатських послуг та отримання доходу. При цьому остання використовує службове становище помічника судді Уманського міськрайонного суду для фальшування доказів та підробки документів» є недостовірною.
Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати інформацію, зазначену в його заяві, яка зареєстрована в Уманському міськрайонному суді Черкаської області за вх. № 29172 від 06.12.2023, в такий же спосіб, в який її було поширено.
Зобов`язати ОСОБА_2 відкликати його заяву, яка зареєстрована в Уманському міськрайонному суді Черкаської області за вх. № 29172 від 06.12.2023.
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь 100000 грн моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на лікування в розмірі 2693,67 грн, та упущену вигоду в розмірі 55666,44 грн.
Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, інформацію, яка була поширена ОСОБА_2 , шляхом подання 06.12.2023 (вх. № 29172) до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області заяви наступного змісту:
«Вказані дані, з корисливих мотивів, використовуються працівницею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_1 для створення хибного уявлення в судових та правоохоронних органах про надання мною адвокатських послуг та отримання доходу. При цьому остання використовує службове становище помічника судді Уманського міськрайонного суду для фальшуванння доказів та підробки документів».
Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати інформацію, а саме: «Вказані дані, з корисливих мотивів, використовуються працівницею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_1 для створення хибного уявлення в судових та правоохоронних органах про надання мною адвокатських послуг та отримання доходу. При цьому остання використовує службове становище помічника судді Уманського міськрайонного суду для фальшуванння доказів та підробки документів», зазначену в його заяві, яка зареєстрована в Уманському міськрайонному суді Черкаської області за вх. № 29172 від 06.12.2023, в такий же спосіб, в який її було поширено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33500 грн у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1011,35 грн судового збору.
Віднесено на користь держави 3833,45 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не було доведено, що вище вказана інформація відповідає дійсності, тобто є достовірною, а також під час розгляду справи не встановлено притягнення позивача до кримінальної відповідальності за факти викладені в заяві поданій до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06.12.2023.
Суд дійшов висновку, що вказана позивачем сума моральної шкоди є завищеною та неспівмірною із нанесеною шкодою.
На момент подачі заяви до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06.12.2023, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати складав 6700 грн, тому на думку суду достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 (п`ять) мінімальних заробітних плат, що складає 33500 грн.
В решті позовних вимог суд першої інстанції відмовив за недоведеності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд неправильно встановив факт «поширення інформації». Суд визнав, що факт подання ним заяви до канцелярії Уманського міськрайонного суду - «поширенням недостовірної інформації». 
Зазначає, що він реалізував своє право на звернення до суд, щодо неправомірних дій позивачки і що заява була вивчена головою суду та ще 2 суддями.
Тобто, суд встановив лише один факт - він подав заяву до канцелярії суду. Це не є поширенням за нормами права та позицією ВС. Таким чином, юридичний склад правопорушення відсутній, що є підставою для повної відмови у позові. 
Навіть тому факту, що документ перебував, а можливо і не читався, у 4 працівників суду з яких 3 являлись суддями не було дано належної оцінки.
Поширення інформації в суді (передання суддям) відбулося виключно через дії позивача ОСОБА_1 , адже вона звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом у даній справі до якої була додана копія заяви. Позов перебував на розгляді у більшості суддів Уманського міськрайонного суду, неодноразово перереєстровувався, перерозпреділявся та інше в канцелярії суду.
Вказує, що суд не дослідив психоемоційний стан відповідача, не встановив вплив стану здоров`я на суб`єктивну сторону (умисел поширення) суд здійснив винесення рішення з неповним з`ясуванням обставин, що є абсолютною підставою для скасування рішення.
Аналогічно він не оцінив в належній спосіб можливий розмір відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2025 року - без змін.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вся апеляційна скарга зводиться до не згоди ОСОБА_2 з рішенням суду, при тому, що ОСОБА_2 не заперечує факту подання ним заяви за місцем її роботи, яка містить недостовірну інформацію та внаслідок поширення якої вона втратила місце своєї роботи та єдине джерело доходу.
Вважає, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 спрямованих на приниження її честі, гідності та ділової репутації, які виражались у безперервних неодноразових зверненнях із заявами за місцем її роботи – Уманського міськрайонного суду Черкаської області, вона втратила своє постійне місце роботи та свою посаду, на якій вона пропрацювала 13 років, а також втратила єдине джерело свого доходу і фактично залишилась із малолітньою дитиною взагалі без засобів для існування.
Звертає увагу суду, що навіть після набранням законної сили (28.08.2025) рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.04.2025, вона досі не отримала жодної компенсації, що призводить теж до сильних хвилювань, оскільки внаслідок дій ОСОБА_2 вона залишилась і без роботи, і без грошей.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ч. 3 ст. 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Згідно із ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ст. 277 ЦК України).
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Пунктом 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Крім того, п. 19 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Подібні за змістом правові висновки викладені також Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц та інших.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
В постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св20) вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
Для того, щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛBrasilier v. France, № 71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; Balaskas v. Greece, № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ Paturel v. France, № 54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження 12-110гс19) зроблено правовий висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (див.: постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 761/39429/14-ц (провадження № 61-9146св18)).
З матеріалів справи вбачається, що 06.12.2023 (вх. № 29172) ОСОБА_2 через канцелярію Уманського міськрайонного суду Черкаської області подав заяву в якій він зазначає:
«Мною здійснювалось надання правової допомоги по справам, які перебували в провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області. З 24.02.22 я перебуваю на службі в ЗСУ. Адвокатська діяльність мною не здійснюється і зупинена, про що маються дані в реєстрі адвокатів України.
Прошу довести вказані обставини до відома суддів та не вносити дані про виклик, мене як адвоката, в судові засідання. Вказані дані, з корисливих мотивів, використовуються працівницею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_1 для створення хибного уявлення в судових та правоохоронних органах про надання мною адвокатських послуг та отримання доходу. При цьому остання використовує службове становище помічника судді Уманського міськрайонного суду для фальшування доказів та підробки документів» (т.1 а.с. 5).
У даній справі, суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, інформацію, яка була поширена ОСОБА_2 , шляхом подання 06.12.2023 (вх. № 29172) до канцелярії Уманського міськрайонного суду Черкаської області заяви та порядку її спростування.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не надав доказів достовірності оспорюваної інформації, зокрема, судового рішення щодо позивача, яким би було встановлено факт використання службового становища для фальшування доказів та підробки документів.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищевказані висловлювання є саме фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, оскільки є констатацією фактів, висловлені без припущень, і ці факти можуть бути перевірені на відміну від оціночних суджень.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутній факт поширення інформації не заслуговує на увагу, адже встановлено, що відповідна заява була подана через канцелярію суду, тобто, заява хоч і адресована голові суду, але попередньо її зміст міг бути відомим й іншим працівникам суду. Крім того, з нею були також ознайомлені судді: Єщенко О. І., Піньковський Р. В., Годік Л. С., Гудзенко В. Л., Гончарук В. М. про що вказано на самій заяві.
Щодо стягнення моральної шкоди апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.
При цьому, визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.
З огляду на наведене та враховуючи доведеність факту поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача, яка негативно впливає на ділову репутацію останньої та, відповідно, призвела до порушення особистих немайнових прав позивача, суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди у розмірі 33500 грн.
Слід також зазначити, що хоча ОСОБА_2 і оскаржує рішення суду в повному обсязі, проте доводи апеляційної скарги відповідача стосуються задоволених позовних вимог, при цьому позивач ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог не оскаржує.
Разом з тим, переглянувши оскаржуване рішення у повному обсязі апеляційний також погоджується із висновками суду першої інстанції, що твердження позивача про втрату упущеної вигоди (заробітку) в розмірі 55666,44 грн належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Крім того, судом вірно зазначено про не доведеність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними винними діями відповідача та наслідками, яких зазнала позивач, а саме понесення витрат на лікування в розмірі 2693,67 грн. 
Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов’`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков 

О. В. Карпенко