ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року   Справа № 903/699/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Романюк Ю.Г. ,  суддя Коломис В.В. 

секретар судового засідання Заславська В.В.
за участю представників сторін:
позивача: не з`явився 
відповідача: не з`явився
прокурора: Немковича І.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 05.11.25р. суддею Якушева І. О. о 18:07 у м.Луцьку, повний текст складено 17.11.25р. у справі № 903/699/25 
за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради, с. Підгайці, Луцький район, Волинська область
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт”, с. Липини, Луцький район, Волинська область
про стягнення 1897623,80 грн. 

ВСТАНОВИВ:

07.07.2025 сформовано в системі “Електронний суд” і зареєстровано в Господарському суду Волинської області позовну заяву заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” про стягнення 1897623,80 грн., з них: 1088018,00 грн. безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; 684677,49 грн. збитків, завданих інфляцією, 124 928,31 грн. процентів річних за період з 20.08.2021 по 17.06.2025.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.11.2025 у справі №903/699/25 позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” на користь Підгайцівської сільської ради і зарахувати в дохід місцевого бюджету грошові кошти на загальну суму 1 897 623 грн 80 коп., з них: 1 088 018 грн коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; 124 928 грн 31 коп. процентів річних; 684 677 грн 49 коп. збитків, завданих інфляцією. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” на користь Волинської обласної прокуратури 22771 грн 48 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Волинської області від 05 листопада 2025 року у справі № 903/699/25.
Зауважує, що у даному разі відсутні підстави для застосування вказаних положень ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» та ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки правовідносини між органом місцевого самоврядування та Відповідачем з приводу будівництва об`єкта містобудування, - автоцентру з продажу та ремонту автомобілів по вул. Липинська, 2-б в с. Липини Луцького району Волинської області, - виникли у жовтні 2007 року (з моменту винесення Липинською сільською радою Рішення № 13/15 від 29.10.2007 про дозвіл на будівництво автоцентру), - тобто до прийняття та набрання чинності положень ст. 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» та до прийняття та набрання чинності положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в т.ч. ст. 40 даного закону).
Вказує, що закінчений будівництвом об`єкт, автоцентр з продажу та ремонту автомобілів по вул. Липинська, 2-б в с. Липини Луцького району Волинської області, був введений в експлуатацію у 2021 року, тобто, вже після втрати чинності положень ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».
Зазначає, що згідно абз. 1 п. 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Отже, з 01.01.2020 у замовників будь-яких об`єктів будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Крім того, не погоджується із протокольною ухвалою суду у судовому засіданні 10.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача від 26.08.2025 про призначення у справі будівельно-технічної експертизи.
У відзиві на апеляційну скаргу Заступник керівника Волинської обласної прокуратури наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. 
Вказує, що невиконання відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення його в експлуатацію надає право позивачу на стягнення цих коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України. 
Звертає увагу, що відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 і до введення його в експлуатацію у серпні 2021 року сплатити пайовий внесок.
Крім того, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року роках - у 2021 році і далі, про що також зазначає Верховний Суд (постанова від 16.10.2023 у справі за №140/5484/21).
Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення у справі №903/699/25 - без змін.
09.02.2026 від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги у зв`язку із нестабільною ситуацією в енергосистемі України та регулярними відключеннями електроенергії, які тривають на всій території держави, особливо - у місті Києві (місцезнаходження представника відповідача, адвоката Лотиша А.М.), та як наслідок, відсутністю стабільного та якісного доступу до інтернету для можливості участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, - фактично унеможливлюється участь представника відповідача (адвоката Лотиша А.М.) у судовому засіданні 10 лютого 2026 року.
В судове засідання з`явився прокурор, який заперечив проти клопотання про відкладення розгляду справи. Позивач не з`явився, про дату час та місце розгляду скарги повідомлений заздалегідь та належним чином, ухвалу суду від 30.12.2025 про відкриття апеляційного провадження та призначення розгляду скарги на 10.02.2026 було надіслано до його електронного кабінету. 
Розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про його відхилення, з огляду на таке.
Ч. 1 ст. 202 ГПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно із ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст. 270 ГПК України).
Як убачається із матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про, що свідчить довідка про доставку ухвали суду від 31.12.25 про відкриття апеляційного провадження та призначення скарги до розгляду до його електронного кабінету та, зокрема, його клопотання про відкладення розгляду справи.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвалою суду від 30.12.2025 про відкриття апеляційного провадження та призначення розгляду скарги на 10.02.2026 було забезпечено представнику ТОВ “Автоконцепт” - адвокату Лотишу А.М. проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Слід звернути увагу, що в разі неможливості взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, представник скаржника міг взяти участь в засіданні особисто в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду.
Також, скаржник не був позбавлений права, в порядку ст. 56 ГПК України, направити для участі у справі іншого представника. Також, слід звернути увагу, що апеляційним судом явка сторін обов`язковою не визнавалась, а тому суд приходить до висновку, що судове засідання може відбутися без участі останнього.
Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача та позивача, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів, визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.
В судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Згідно з відомостями, які містяться у декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ВЛ101210819175, зареєстрованої 19.08.2021 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, відповідач у період з грудня 2008 року по листопад 2010 року на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 03.12.2008 № 2219 здійснював будівництво об`єкта “Нове будівництво автоцентру з продажу та ремонту автомобілів в с. Липини, Луцького району, Волинської області”. Код об`єкта відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд: 1230.1 - “Торгові центри, універмаги, магазини”.
Першу чергу будівництва вказаного об`єкту прийнято в експлуатацію у 2010 році, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області 06.08.2010 видано сертифікат відповідності № ВЛ000435, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу) ТзОВ “Автоконцепт” на “Автоцентр з продажу та ремонту автомобілів” (І черга - автосалон) по вул. Липинській, 2Б, с. Липини, Луцького району, площею 973,3 кв.м.
Рішенням Липинської сільської ради від 26.08.2010 № 74 постановлено оформити право власності на вказаний об`єкт будівництва загальною площею 973,3 кв.м. за ТзОВ “Автоконцепт”.
Згодом відповідач отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 21.09.2010.
У подальшому Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області зареєструвало відповідачу декларацію №ВЛ 101210819175 від 19.08.2021. Згідно з декларацією загальна площа будівлі - 2264,3 кв.м. 
Згідно із заявою відповідача № 764 від 08.09.2021, оскільки ТзОВ “Автоконцепт” є власником вищевказаних об`єктів, а також у зв`язку із закінченням будівництва об`єкту згідно з декларацією №ВЛ 101210819175 від 19.08.2021, відповідач надав згоду на об`єднання вищевказаних об`єктів нерухомого майна в “автоцентр з продажу та ремонту автомобілів”. Висновок щодо технічної можливості об`єднання вказаних об`єктів нерухомого майна відповідач отримав 31.08.2021 № 520. Згідно з висновком загальна площа новоствореного об`єкту нерухомості становить 3237,6 кв.м.
В подальшому згідно з витягом з Державного реєстру речових прав відповідачем 07.09.2021 зареєстрував право власності на автоцентр з продажу та ремонту автомобілів площею 3237,6 кв.м. у с. Липини по вул. Липиниській 2Б.
Як вбачається із змісту декларації про готовність до експлуатації об`єкта, а також з інформації Підгайцівської сільської ради, листа відповідача від 07.08.2024 № 76 ТзОВ “Автоконцепт” кошти пайової участі за будівництво об`єкту “Нове будівництво автоцентру з продажу та ремонту автомобілів в с. Липини, Луцького району, Волинської області”, площею 2264,3 кв.м., не сплачувались.
А тому заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” про стягнення 1897623,80 грн, з них: 1088018,00 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; 684677,49 грн збитків, завданих інфляцією, 124 928,31 грн процентів річних за період з 20.08.2021 по 17.06.2025.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Пунктами 6, 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України серед принципів, на яких ґрунтується бюджетна система, визначено принципи цільового та ефективного використання бюджетних коштів, дотримання яких забезпечується використанням бюджетних коштів тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями, задля досягнення якісного запланованого результату при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів.
Частинами 1, 2 ст. 64 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 66 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень та забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету.
Пунктом 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту віднесено до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів. 
Бюджетом розвитку згідно з приписам статті 1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються для реалізації програм соціально-економічного розвитку, зміцнення матеріально-фінансової бази.
Належна інженерно-транспортна та соціальна інфраструктура є необхідною умовою економічного та соціального розвитку як країни в цілому, так і відповідного регіону, що є одним із основних завдань держави.
Створення та розвиток інфраструктури потребує значних матеріальних затрат і неможливе без відповідного фінансового забезпечення, передусім за рахунок бюджетного фінансування, джерела якого визначені законом.
Джерелом для бюджетного фінансування потреб розвитку інфраструктури населеного пункту є пайова участь замовників об`єктів будівництва, яка полягає у сплаті ними до місцевого бюджету коштів у визначеному відповідно до закону розмірі.
Таким чином, оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування.
Несплата відповідачем коштів призводить до існування такого становища, коли одні суб`єкти господарювання сплачують пайові внески, інші - ухиляються від перерахування коштів до бюджету та, не несучи жодної відповідальності, що порушує принцип рівності суб`єктів господарювання.
У пунктах 79-81 постанови від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Як визначено ч. 5 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
У розумінні приписів ч. 1 ст. 10, ч. 2 ст. 2, ч. 5 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” Підгайцівська сільська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до п.п. 5 п. “а” ч. ст. 28 вказаного Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури тощо.
За змістом підпункту 3 пункту 2 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону шляхом проведення розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва.
У спірних правовідносинах про стягнення з відповідача коштів пайової участі Підгайцівська сільська рада виступає як сторона позадоговірного зобов`язання та орган місцевого самоврядування, до бюджету якого перераховуються відповідні кошти, проте не вживала заходів, спрямованих на усунення порушень вимог законодавства.
Прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” повідомив Підгайцівську сільську раду про існування порушень інтересів держави, що підтверджується листами від 01.07.2024, 23.07.2024, 21.08.2024, 14.10.2024, 02.12.2024, 15.01.2025, 25.02.2025, 15.04.2025.
Проте, позивач не вжив заходів, спрямованих на усунення порушень інтересів держави, не звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача коштів пайової участі до місцевого бюджету.
На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор повідомив позивача про прийняте рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення позову до суду, що підтверджується листом від 03.06.2025.
Враховуючи наведе вище прокурор правомірно звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Предметом вимоги прокурора у справі №903/699/25 є стягнення коштів пайової участі за будівництво відповідачем об`єкта “Нове будівництво автоцентру з продажу та ремонту автомобілів в с. Липини, Луцького району, Волинської області”, декларацію про готовність до експлуатацію щодо якого зареєстровано 19.08.2021.
На момент отримання відповідачем дозволу на виконання будівельних робіт від 03.12.2008 № 2219 діяли положення Закону України “Про планування і забудову територій”. 
Згідно зі ст. 27-1 цього Закону замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. 
Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування. 
Встановлений органом місцевого самоврядування розмір пайової участі (внеску) замовника не може перевищувати граничного розміру пайової участі (внеску) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. 
Граничний розмір пайової участі (внеску) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів не може перевищувати: 10 відсотків загальної вартості будівництва об`єкта містобудування - для нежитлових будівель і необхідних інженерних мереж та/або споруд (крім будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення). 
Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт. 
За наведеного, колегія суддів бере до уваги висновок Верховного Суду викладений у постанові від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 у якій вказано таке: «17.02.2011 був прийнятий Закон України “Про регулювання містобудівної діяльності”, згідно з яким Закон України “Про планування та забудову територій” був визнаний таким, що втратив чинність. Закон України “Про регулювання містобудівної діяльності” набрав чинності 12.03.2011, а частина третя, абзац 7 частини дев`ятої статті 40 зазначеного Закону набрали чинності з 01.01.2013 року.
Стаття 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” також зобов`язувала замовника, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та передбачала необхідність укладення між органом місцевого самоврядування та замовником договору пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Отже, зазначені закони передбачали укладення між органом місцевого самоврядування та замовником договору пайової участі. 
Однак, на виконання цих вимог законів договір пайової участі між органом місцевого самоврядування та відповідачем не був укладений.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 5 Цивільного кодексу України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У частині третій статті 5 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування нового акта цивільного законодавства до відносин, які виникли до набрання ним чинності і продовжують існувати (так звані “триваючі” правовідносини).
З огляду на викладене суд касаційної зазначив про те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі 904/2468/19 як між органом місцевого самоврядування та замовником, щодо укладення передбаченого законом договору пайової участі хоча і виникли у період чинності Закону України “Про планування та забудову територій” до прийняття та набрання чинності Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, проте з огляду на неукладення спірного договору такі правовідносини продовжували існувати також і у період чинності Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, тобто ці правовідносини є триваючими. При цьому у межах цих правовідносин у відповідача відповідно до вимог статті 27-1 Закону України “Про планування та забудову територій” існував обов`язок укласти договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, який з втратою чинності зазначеного Закону припинився, та перестала існувати норма закону, яка передбачала укладення цього договору. Натомість з набранням чинності Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” у відповідача відповідно до статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” виник обов`язок укласти договір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, оскільки укладення цього договору було передбачене нормами статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”.»
Висновок Верховного Суду щодо триваючого характеру правовідносин, що виникли між органом місцевого самоврядування та замовником, щодо укладення передбаченого законом договору пайової участі викладений у постанові від 12 грудня 2019 року у справі №914/2650/17.
Отже, колегія суддів зауважує, що у зв`язку із не укладенням договору пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченого статтею 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, правовідносини щодо укладення передбаченого законом договору пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, що виникли між органом місцевого самоврядування та замовником будівництва станом на дату звернення позивача з позовом у цій справі продовжували тривати.
Верховний Суд, розглядаючи спори про стягнення із замовників будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі (постанова Касаційного господарського суду від 19.02.2025 у справі №903/468/24), строк виконання будівельних робіт, зокрема їх початок, відраховує саме від моменту отримання замовником дозволу на виконання будівельних робіт.
З урахуванням положень ч.1 ст.37 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” право на виконання будівельних робіт надається замовнику саме після отримання ним дозволу на виконання будівельних робіт. 
Відповідач, звертаючись до уповноваженого органу з проханням прийняти об`єкта будівництва в експлуатацію, самостійно вказав строки, у які ним було виконано будівельні роботи. 
Відповідно до п.16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.
Також у декларації про готовність об`єкта до експлуатації відповідач не вказав про укладення договору про пайову участь або сплату ним коштів пайової участі.
На час подання відповідачем декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.08.2021 №ВЛ101210819175 діяли положення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” (надалі - Закон №132-ІХ). Вказаним вище Законом внесено зміни - виключено статтю 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, частина 2 якої передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Розглядаючи аналогічні судові спори, Касаційний господарський суд (постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 04.04.2024 у справі №923/1306/21, від 23.05.2024 у справі №915/149/23, від 16.10.2023 у справі №140/5484/21, від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, від 07.11.2024 у справі №910/12561/23, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, від 17.12.2024 у справі №903/283/24, від 19.02.2025 у справі №903/468/24, від 20.02.2025 у справі №914/3777/23 та від 20.02.2025 у справі №918/618/24) дійшов висновків про те, що під час внесення змін до Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (шляхом виключення ст. 40 цього Закону на підставі Закону №132-ІХ) законодавець чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва в 2020 році у розвитку інфраструктури населеного пункту. У вказаних вище постановах Верховний Суд навів сталий правовий висновок щодо застосування вимог Закону №132-ІХ. Ці висновки Верховного Суду з урахуванням приписів ч. 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій та статус суддів”, ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним із елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Таким чином, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. 
Крім цього, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Як зазначалося вище, та не заперечується відповідачем, ним грошові кошти - пайовий внесок до бюджету на виконання вимог Закону №132-ІХ не сплачувався.
Після 01.01.2020 набула чинності норма п. 13 розд. І Закону №132- ІХ, якою було скасовано обов`язок забудовників укладати договори пайової участі з органами місцевого самоврядування, закріплений у статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, тому, враховуючи те, що ще під час дії цієї норми (статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”) відповідач до позивача з питань укладення договору пайової участі не звертався, то правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту до її виключення із Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” між сторонами у цій справі не виникли.
Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21.
У розділі ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ передбачено порядок пайової участі замовників будівництва, який впроваджено законодавцем для:
- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Згідно з абзацом 1 п. 2 розд. ІІ Закону №132-ІХ договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Із 01.01.2020 у замовників будь-яких об`єктів будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Однак, в абзаці 2 п. 2 розд. ІІ Закону №132-ІХ чітко визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва у разі, якщо будівництво об`єктів було розпочато до внесення законодавчих змін (до 01.01.2020), якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, але обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі не перестав існувати після 01.01.2020. Норми абзацу 1 та абзацу 2 п. 2 розд. ІІ Закону №132-ІХ не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
В абзаці 2 п. 2 розд. ІІ Закону №132-ІХ встановлено:
- розмір пайової участі, який протягом 2020 року замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, - для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом);
- порядок пайової участі - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Водночас, вже не йдеться про наявність у замовника будівництва обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі, як це було передбачено у ст. 40 України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва з приводу звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Враховуючи наведене, відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва впродовж 10 робочих днів після 01.01.2021 і до введення його в експлуатацію у серпні 2021 року (згідно декларації про готовність від 19.08.2021 № ВЛ101210819175) сплатити пайовий внесок, наведене вище спростовує доводи скаржника про протилежне.
Аналогічні за змістом висновки Верховним Судом викладено у постанові від 19.02.2025 у справі №903/468/24.
Крім цього, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року (подібні правові висновки Верховним Судом викладено у постанові від 16.10.2023 у справі №140/5484/21 щодо об`єкта будівництва, розташованого на території міста Луцька).
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі. (постанова Верховного Суду від 19.02.2025 у справі №903/468/24)
Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21, від 23.05.2024 у справі №915/149/23.
Відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог абз. 2 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі.
Отже, у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку сплати пайової участі право позивача - Підгайцівської сільської ради на отримання цих коштів є порушеним і у неї виникає право вимагати стягнення цих коштів, обов`язок сплати яких виникає через пряму вказівку закону. У такому разі замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути такі кошти на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування і правовою підставою в такому випадку є ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконав законодавчо визначений обов`язок та самостійно не перерахував кошти пайової участі до дати прийняття об`єкта в експлуатацію, то з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію він без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.
Таким чином на переконання колегії суддів, відповідач ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції у встановленому законом порядку не спростував доводів прокурора про необхідність сплати коштів пайової участі за будівництво об`єкта “Нове будівництво автоцентру з продажу та ремонту автомобілів в с. Липини, Луцького району, Волинської області”.
Можливості зменшення розміру пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту Законом України №132-ІХ взагалі не передбачено, а ч.5 ст.30 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” скасована.
Окрім цього, єдиною підставою для зменшення розміру сплати коштів пайової участі могло бути рішення органу місцевого самоврядування.
Щодо розрахунку розміру безпідставно збережених коштів пайової участі, колегія суддів вказує таке.
Законодавець у наведених вище правових нормах Закону №132-ІХ диференціює методи розрахунку величини пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів. Так, критерієм диференціації є, зокрема, розмежування нежитлових будівель і споруд та житлових будинків.
Таким чином, саме фактор будівництва об`єкту комерційного призначення є визначальною кваліфікуючою ознакою при визначенні порядку розрахунку величини пайової участі. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Згідно з відомостями, які зазначені у декларації про готовність об`єкту до експлуатації №ВЛ101210819175 від 19.08.2021, кошторисна вартість будівництва становить 27200,45 тис. грн. 
Враховуючи наведені норми законодавства, зважаючи на приписи пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ, розмір пайової участі, який на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із зарахуванням в дохід місцевого бюджету, становить 1 088 018 грн., виходячи з розрахунку: 27 200 450 грн. х 4% = 1 088 018 грн. 
Прокурор виконав розрахунок суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача, від кошторисної вартості будівництва, яка вказана відповідачем у декларації про готовність об`єкту до експлуатації №ВЛ101210819175 від 19.08.2021. 
Відповідно до п. 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.
При цьому, жодних доказів, які б свідчили про внесення змін до зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ВЛ101210819175 від 19.08.2021, доказів виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних, наведених у зареєстрованій декларації, доказів набрання законної сили судовим рішенням про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, як це передбачено ст.39-1 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, суду не надано. А тому у прокурора були підстави для розрахунку суми коштів пайової участі від кошторисної вартості будівництва, яка зазначена самостійно відповідачем у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а доводи відповідача про меншу кошторисну вартість будівництва не підтверджені належними доказами. 
Щодо пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом спору у справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі за будівництво об`єкта: “Нове будівництво автоцентру з продажу та ремонту автомобілів в с. Липини, Луцького району, Волинської області”.
Документом, який свідчить про прийняття цього об`єкта в експлуатацію, є декларація про готовність до експлуатації об`єкта №ВЛ101210819175, зареєстрована 19.08.2021 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області.
Зі змісту декларації вбачається, що лише 19.08.2021 вказаний об`єкт будівництва прийнятий в експлуатацію.
Відомості, з яких саме причин декларацію про готовність об`єкта до експлуатації відповідачем подано лише у 2021 році в той час, коли будівництво об`єкту закінчено у 2010 році, матеріали справи не містять.
З урахування вимог чинних нормативно-правових актів, зокрема, пункту 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.
Як зазначалося вище, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року роках - у 2021 році і далі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.10.2023 у справі за №140/5484/21 щодо об`єкта будівництва, який також зводився на території Волинської області.
З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.02.2025 у справі №903/468/24, відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва впродовж 10 робочих днів після 01.01.2021 і до введення його в експлуатацію у серпні 2021 року (згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № ВЛ101210819175 від 19.08.2021 сплатити пайовий внесок. Аналогічні за змістом висновки Верховним Судом викладено у постанові від 19.02.2025 у справі №903/468/24.
Відтак, строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, повинен відраховуватись з 19.08.2021, коли об`єкт будівництва було введено в експлуатацію, а відповідачем не було виконано вимог Закону №132-ІХ.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)” розділ “Прикінцеві та Перехідні положення” ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: “Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID- 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину”.
В подальшому Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” № 2120-ІХ від 15.03.2022 внесено зміни в розділ “Прикінцеві та Перехідні положення" Цивільного кодексу України, який доповнено пунктом 19 такого змісту: “ У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії”.
Вказаний закон набрав чинності 17.03.2022 після його опублікування в офіційному виданні “Голос України” від 17.03.2022 №58.
Зазначена норма Цивільного кодексу не містить жодних застережень чи умов її застосування окрім безпосередньої дії воєнного чи надзвичайного стану.
Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні".
В подальшому Законами України від 18.03.2022 №2119-ІХ, 21.04.2022 №2212-ІХ, від 22.05.2022 №2263-ІХ, від 15.08.2022 №2500-ІХ, від 16.11.2022 №2738-ІХ, 07.02.2023 №2915-ІХ, від 02.05.2023 №3057-ІХ, від 27.07.2023 №3275-ІХ, від 08.11.2023 №3429-ІХ дія воєнного стану в Україні продовжувалась.
З огляду на викладені обставини колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що строк позовної давності за вимогою прокурора не пропущено, а тому правомірно було відмовлено в задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог прокурора.
Крім того, прокурор просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 ЦК України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.
Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі№910/3831/22 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України, тобто з моменту безпідставного набуття майна або з моменту безпідставного його збереження. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
Враховуючи викладене, відповідач, який безпідставно зберіг кошти пайової участі, із 20.08.2021 - день, наступний за днем реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ВЛ101210819175, яка видана 19.08.2021, по 17.06.2025 - дату, яка передує зверненню прокурора до суду з позовом, зобов`язаний також сплатити інфляційні втрати та проценти річних, нараховані від простроченої суми коштів.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та процентів річних за період з 20.08.2021 по 17.06.2025 включно виконаного прокурором від суми безпідставно збережених коштів пайової участі за вказаний вище період у розмірі 1 088 018 грн колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується із судом першої інстанції про стягнення 684 677,49 грн. - інфляційних втрат та 124 928,31 грн - процентів річних. 
Крім того, колегія суддів погоджується із відмовою суду першої інстанції у призначенні у справі будівельно-технічної експертизи та не вбачає підстав для призначення судової експертизи на стадії апеляційного розгляду, з огляду на таке.
Частиною 1 статті 99 ГПК України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Згідно з ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи.
Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Дульський проти України від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовується судом як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Означена правова позиція висловлена, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16 та від 24.01.2018 у справі №917/50/17, від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі №917/1196/19, від 30.09.2021 у справі №927/110/18, від 23.12.2021 у справі №5015/45/11 (914/1919/20).
Статтею 104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 цього Кодексу.
Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальними правилами ст. 86 ГПК України (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №910/21067/17).
Крім того, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Разом з тим, слід звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 25.02.2021 у справі №910/1668/19 зокрема зазначив: «Так, системний аналіз ч. 1 ст. 101 ГПК України та ч. 1 ст. 99 ГІІК України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи. При цьому за змістом ч. 2 ст. 99 ГПК України питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта».
Крім того, призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 по справі №927/685/20.
Як убачається із даної справи, до предмету доказування у такій категорії спорів входить доведення факту будівництва об`єкта та невиконання замовником будівництва обов`язку зі сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; розмір коштів, які замовник будівництва зобов`язаний сплатити.
На обґрунтування позовної вимоги прокурор посилається на норми законодавства, які регулюють питання сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; й, зокрема, розмір коштів, які замовник будівництва зобов`язаний сплатити.
До позовної заяви прокурор приєднує докази на підтвердження викладених ним у позовній заяві обставин.
Відповідно до п. 5.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998, № 53/5 (у редакції наказу МЮУ від 26.12.2012 №1950/5) (зі змінами) основними завданнями будівельно-технічної експертизи є: визначення відповідності розробленої проектно-технічної та кошторисної документації вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт та побудованих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо) проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт, окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій, виробів та матеріалів проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення, перевірка обсягів і вартості виконаних будівельних робіт та складеної первинної звітної документації з будівництва та їх відповідність проектно-кошторисній документації, вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення групи капітальності, категорії складності, ступеня вогнестійкості будівель і споруд та ступеня будівельної готовності незавершених будівництвом об`єктів; визначення технічного стану будівель, споруд та інженерних мереж, причин пошкоджень та руйнувань об`єктів та їх елементів; визначення вартості будівельних робіт, пов`язаних з переобладнанням, усуненням наслідків залиття, пожежі, стихійного лиха, механічного впливу тощо; визначення можливості та розробка варіантів розподілу (виділення частки; порядку користування) об`єктів нерухомого майна.
Враховуючи наведені норми законодавства, зважаючи на те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, зважаючи на предмет спору у справі №903/699/25 - стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та призначення судової будівельно-технічної експертизи для дослідження питань фактичної та кошторисної вартості будівництва ліній електромереж; чи передбачали технічні умови необхідність будівництва інженерних мереж поза межами земельної ділянки відповідача; чи відповідають розрахунки загальної вартості будівництва нормативним вимогам, вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил та наявній кошторисній документації.
Питання, що виникають у справі, не потребують залучення спеціалістів для їх вирішення.
У матеріалах справи №903/699/25 містяться докази, подані прокурором та відповідачем, на підставі яких можуть бути з`ясовані обставин, що мають значення для справи.
Разом з тим, слід зазначити, що при вирішенні питання щодо призначення судової експертизи суди повинні враховувати окрім вищезазначеного і можливість дотримуватися принципу процесуальної економії.
Принцип процесуальної економії господарського судочинства - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу та/або сторони виконавчого провадження економно і ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків.
Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, що б під час розгляду справи в господарському суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби з урахуванням строків визначених нормами процесуального права.
Елементами змісту принципу процесуальної економії господарського судочинства слід вважати: вимога оперативного розгляду справи; вимога економного використання процесуальних засобів судом, учасниками справи для повного та всебічного розгляду справи у господарському суді.
Підтвердженням необхідності дотримання принципу процесуальної економії є зокрема практика ЄСПЛ, яка полягає в наступному.
Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18 та від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18.
Отже, колегія суддів вважає, що у даній справі відсутні потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, при цьому наявні у справі докази є достатніми для вирішення спору, а тому не має підстав для призначення відповідної судової експертизи.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 05.11.25 у справі №903/699/25 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоконцепт” на рішення Господарського суду Волинської області від 05.11.25р. у справі № 903/699/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 05.11.25р. у справі № 903/699/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, встановленому ст. 286-291 ГПК України.
4. Справу № 903/699/25 повернути до Господарського суду Волинської області. 

Повний текст постанови складений "18" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В. 

Суддя   Романюк Ю.Г. 

Суддя   Коломис В.В.