ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 2029/2-2032/2011
провадження № 61-13149св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
заявник - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», 
відповідачка - ОСОБА_1 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мазепа Геннадій Борисович, на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року у складі Єрмоленко В. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року у складі Бурлаки І. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2011 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі - КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплоенергії.

Позові вимоги обґрунтовано тим, що відповідачці на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка, не уклавши договір на постачання теплової енергії та не здійснивши відключення систем опалення та гарячого водопостачання своїх приміщень від централізованих систем опалення та гарячого водопостачання житлового будинку шляхом їх переобладнання, безпідставно отримувала теплову енергію за рахунок позивача. У зв`язку з тим, що приміщення відповідачки не обладнанні окремим тепловим вводом, підприємство не мало технічної можливості здійснити їх відключення. Через те, що ані приміщення відповідачки, ані житловий будинок, де вони розташовані, не обладнані пристроями обліку теплової енергії, розрахунок безпідставно спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні».

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року позов КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 
на користь КП «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії без достатніх правових підставі за період з липня 2008 року до грудня 2010 року в сумі 60 503,09 грн та судові витрати в розмірі 725,03 грн.

Справу за № 2029/2-2032/2011 за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплоенергії було знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про що свідчить акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року.

Не погоджуючись із заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , 22 січня 2024 року звернулася із заявою про його перегляд.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова ухвалою від 13 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Не погоджуючись із заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Харківський апеляційний суд постановою від 02 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року залишив без змін. 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачкою не доведено, що у період з липня 2008 року до грудня 2020 року теплопостачання до належних їй нежитлових приміщень було відключено від мережі централізованого опалення в установленому законом порядку, та вона не отримувала послуг, що надає КП «Харківські теплові мережі». Надані позивачем акти є належними доказами на підтвердження отримання відповідачкою теплової енергії на опалення. Таким чином, КП «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідачка зобов`язана оплатити надані послуги, оскільки відсутність договору та самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення відповідачки від сплати за використану теплову енергію.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

28 вересня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мазепа Г. Б., через підсистему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на
заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року 
у цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції за належною територіальною підсудністю.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця визначає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу ( справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання та судове рішення ухвалено судом з порушенням правил територіальної юрисдикції).

Заявниця зазначає, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про день, час та місце судового засідання, на що суд апеляційної інстанції не звернув уваги.

Вказує, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки ухвалена без дотримання порядку відновлення втраченого (знищеного) судового провадження. Водночас заочне рішення відповідачці не направлялося, нею не отримувалося, отже, не набрало законної сили відповідно до приписів ЦПК України 2004 року та сталої на той час судової практики.

З урахуванням неповідомлення відповідачки про день, час та місце судового засідання судом першої інстанції ОСОБА_1 була позбавлена права подати відзив на позовну заяву, а також надати свої заперечення щодо територіальної підсудності справи. 

Крім того, заявниця не погоджується із присудженим судами попередніх інстанцій розміром заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Доводи відзиву на касаційну скаргу.

У відзиві на касаційну скаргу КП «Харківські теплові мережі», в інтересах якого діє Борисенко І. А., вказує на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 листопада 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до акта про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року, справу за № 2029/2-2032/2011 за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а. с. 54-56).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії без достатніх правових підставі за період з липня 2008 року до грудня 2010 року в сумі 60 503,09 грн та судові витрати у розмірі 725,03 грн. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 265,2 кв. м в житловому будинку АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення та гарячого водопостачання.

Встановлено, що не уклавши договір на постачання теплової енергії та не здійснивши відключення систем опалення та гарячого водопостачання своїх приміщень від централізованих систем опалення та гарячого водопостачання житлового будинку шляхом їх переобладнання, відповідачка безпідставно отримувала теплову енергію.

Підключення і відключення опалення до будинку АДРЕСА_1 здійснено позивачем: 18 жовтня 2008 року (акт № 170/4143), 13 квітня 2009 року (акт № 170/5524), 16 жовтня 2009 року (акт № 170/6421), 15 квітня 2010 року (акт № 170/6444), 08 жовтня 2010 року (акт № 170/7352). Зазначені акти підписані та скріплені печатками представників КП «Харківські теплові мережі» та балансоутримувача житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Постачання гарячої води за період з липня 2008 року до грудня 2010 року підтверджується довідкою КП «Харківські теплові мережі» від 22 лютого 2011року № 253 про дні подачі гарячої води.

28 липня 2008 року КП «Харківські теплові мережі» за участю представника відповідачки ОСОБА_2 складено акт № ОНОТ/2364 обстеження системи теплоспоживання об?єкта на АДРЕСА_1 , яким встановлено, що приміщення, яке займає ОСОБА_1 , розташоване у підвалі та має загальну площу 265,2 кв м. Система опалення і гарячого водопостачання є єдиною з житловим будинком. На момент обстеження встановлено, що опалювальні прилади відсутні, демонтовані шляхом від`єднання від шарових кранів, шарові крани перекриті, стояки і лежаки внутрішньобудинкової системи опалення, що проходять в приміщеннях, не заізольовані, гаряче водопостачання знаходиться в роботі, в приміщенні розташовані дві водорозбірні точки, технічної можливості їх опломбувати немає. Акт підписано ОСОБА_2 без зауважень. До акта додано фотографії (додатки № 2, № 3), з яких вбачається, що на момент обстеження опалювальні пристрої відсутні, але стояки внутрішньобудинкової системи опалення переобладнані, від стояків виведені відводи (труби), обладнані шаровими кранами для приєднання опалювальних приладів (батарей).

Актами обстеження системи тепло споживання об?єкта № 170/2440 від 17 квітня 2009 року, № 170/3393 від 04 листопада 2010 року встановлено, що опалювальні прилади відсутні, демонтовані шляхом від`єднання від шарових кранів, шарові крани перекриті, стояки і лежаки внутрішньобудинкової системи опалення, що проходять в приміщеннях, не заізольовані, гаряче водопостачання знаходиться в роботі, в приміщенні знаходиться дві водорозбірні точки, складені уповноваженими представниками КП «Харківські теплові мережі», та балансоутримувачем житлового будинку на АДРЕСА_1 .

За «Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94 позивачем нараховано до оплати відповідачці за спожиту теплову енергію за період з липня 2008 року до грудня 2010 року заборгованість у розмірі 60 503,09 грн (а. с. 21-24).

КП «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_1 . Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 14 листопада 2023 року ОСОБА_3 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після прийняття постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках про накладення арешту та /або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, штрафів виконавчого провадження у розмірі 40 842,92 грн (а. с. 42, 43). 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи заявниці є неприйнятними з огляду на таке.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

На час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 753/7790/16-ц (провадження № 61-11932св19).

За Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Згідно із пунктами 25, 26, 30 Правил відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Міністерства будівництва України від 22 листопада 2005 року № 4) (далі - Наказ № 169) .

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункту 2.2 Наказу № 169).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом № 169 внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19), від 02 жовтня 2024 року у справі № 755/292/22 (провадження № 61-18325св23).
Здійснення підприємницької діяльності у цьому випадку не тягне будь-яких наслідків для виникнення та існування договору про надання комунальних послуг, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тарифи для власників нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи є такі власники суб`єктами підприємницької діяльності. 

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 752/18470/16-ц, провадження № 61-48409св18).

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власницею нежитлових приміщень № 1-16 загальною площею 265,2 кв. м у житловому будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18 січня 2000 року № 170.

КП «Харківські теплові мережі» надавались послуги з теплопостачання до вказаного житлового будинку, зокрема, і до нежитлових приміщень відповідачки, що підтверджується актами підключення/відключення споживача до джерела теплової енергії та додатком до акта.

Належні відповідачці нежитлові приміщення знаходяться у житловому будинку та відповідно мають загальну систему опалення з житловим будинком. Теплові мережі житлового будинку (у тому числі, трубопроводи та стояки) входять до складу приладів, що використовують теплову енергію (теплоносій) для потреб опалення та є складовою частиною єдиного технологічного процесу теплоспоживання.

З придбанням у власність нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку у відповідачки як їх власниці виник обов`язок брати участь у витратах на утримання та збереження майна (житлового будинку). Обігрів житлового будинку в опалювальний період є спільним обов`язком його співвласників з метою дотримання, зокрема, санітарних норм (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 317/1636/16-ц, провадження №61-19820св18).

Отже, відповідачка є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає позивач, та несе обов`язок зі сплати таких послуг, незалежно від факту укладення договору між сторонами. Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає позивач, ОСОБА_1 не споживались, суду не надано. Отже, відповідачкою не доведено, що у період з липня 2008 року до грудня 2020 року теплопостачання до належних їй нежитлових приміщень відключено від мережі централізованого опалення в установленому законом порядку, та вона не отримувала послуг, що надає КП «Харківські теплові мережі». Надані позивачем акти є належними доказами на підтвердження отримання відповідачкою теплової енергії на опалення. Таким чином, КП «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідачка зобов`язана оплатити надані послуги. 

Відсутність договору та самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення відповідачки від сплати за використану теплову енергію (постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 635/6246/15-ц, провадження № 61-904св18).

За «Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» позивачем нараховано до оплати відповідачці за спожиту теплову енергію за період з липня 2008 року до грудня 2010 року заборгованість у розмірі 60 503,09 грн.

Суди дійшли висновку про те, що будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачкою до суду не надано, відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 за надані послуги, а тому наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за надані послуги, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується.

За вимогами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішенням та не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційної скарги про помилковість розміру заборгованості відповідачки перед позивачем не підтверджується матеріалами справи. Відповідачка, заперечуючи розмір заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з липня 2008 року до грудня 2010 року на суму 60 503,09 грн, не надала суду власного розрахунку на спростовування позовних вимог та доказів відсутності боргу. Натомість позивач надав суду належні та допустимі докази наявності такої заборгованості. 

Щодо доводів касаційної скарги про те, що відповідачка не була повідомлена місцевим судом про день, час та місце судового засідання колегія суддів зазначає таке.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, відповідачка наводила відповіді аргументи щодо її неповідомлення судом першої інстанції. 

Апеляційний суд такі доводи апеляційної скарги визнав необґрунтованими та зазначив, що з акта про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року, справа за № 2029/2-2032/2011 за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вбачається, що вказані документи знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. В оскаржуваному заочному рішенні також зазначено про те, що відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень проти позову не надала. Таким чином, наведені доводи касаційної скарги не підтверджуються матеріалами справи, а на їх спростування відповідачка не надала відповідних доказів.

Доводи касаційної скарги про невідповідність постанови апеляційного суду вимогам процесуального закону, оскільки судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без дотримання порядку відновлення втраченого (знищеного) судового провадження, колегія суддів до уваги не бере.

Після надходження апеляційної скарги ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції Харківський апеляційний суд ухвалою від 08 квітня 2024 року матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 направив до суду першої інстанції для вирішення питання про відновлення втраченого провадження (а. с. 120). 

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова ухвалою від 24 квітня 2024 року у порядку статей 488, 489 ЦПК України відкрив провадження з розгляду справи про відновлення втраченого судового провадження, а саме справи № 2029/2-2032/2011 (а. с. 124).

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова ухвалою від 10 липня 2024 року відмовив у відновленні втраченого судового провадження - матеріалів цивільної справи № 2029/2-2032/2011 за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Ухвалу мотивовано тим, що представник відповідачки посилався на відсутність будь-яких документів у розпорядженні ОСОБА_1 , окрім заочного рішення суду Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року та постанови державного виконавця про накладення арешту на кошти відповідачки, представником позивача до суду подано заяву про відсутність будь-яких документів у цій справі, матеріали справи, що перебували у провадженні суду знищені за спливом строку їх зберігання за винятком тексту оригіналу заочного рішення, тому суд виснував, що наявних матеріалів недостатньо для відновлення втраченого судового провадження (а. с. 149). Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року в апеляційному порядку не оскаржувалася та набрала законної сили. 

Доводи касаційної скарги про порушення правил територіальної підсудності не відповідають вимогам процесуального закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, наведеним доводам суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, надав належну правову оцінку.

Так, ОСОБА_1 посилалася на те, що за правилами територіальної юрисдикції справа мала б розглядатися Ленінським районним судом м. Харкова. 

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що правила виключної підсудності щодо позовів з приводу нерухомого майна стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно) (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 199/1883/23, провадження № 61-4938св24).

Враховуючи, що у цій справі спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна щодо стягнення комунальних платежів за користування нерухомим майном, у цьому випадку діють правила виключної підсудності, тобто підсудність справи правильно визначена з дотриманням приписів частини першої статті 114 ЦПК України 2004 року (тобто на час розгляду справи по суті судом першої інстанції).

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2025 року у справі № 286/253/24, провадження № 61-16205св24).

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара