Справа № 753/2374/25
Провадження № 2/202/646/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

12 березня 2026 року Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого - судді Мачуського О.М.,
за участю: секретаря судового засідання – Карасьової Г.І.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сушка Р.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
05 лютого 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час фактичних шлюбних відносин у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З кінця лютого 2022 року сімейні стосунки між Позивачем та ОСОБА_2 припинились за ініціативою останньої та у зв`язку із її від`їздом на постійне місце проживання разом із малолітньою дитиною до Федеративної Республіки Німеччина. У квітні 2022 року ОСОБА_2 під час телефонної розмови повідомила ОСОБА_1 про те, що не бажає в подальшому опікуватись їх сином та хоче передати сина на виховання ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_2 було подано нотаріальну заяву, в якій вона повідомила, що не планує у подальшому виконувати обов`язки щодо виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , оскільки планує надалі проживати в Федеративній Республіці Німеччина, де має нову постійну сім`ю. З квітня 2022 року по теперішній час ОСОБА_2 жодного разу не бачила дитину, не виявляла бажання спілкуватись із дитиною, не брала участі в його житті.
Враховуючи наведене, Позивач просив позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 5 березня 2025 року цивільну справу № 753/2374/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025 року справу прийнято та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 25 серпня 2025 року закрито підготовче провадження.
Представник позивача - адвокат Сушко Р.М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Позивач  ОСОБА_1  в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав та пояснив, що с 2014 року мешкав разом з Відповідачем, а в 2016 році в них народилась дитина. Після початку повномасштабного вторгнення Відповідач та мати Позивача виїхала до Німеччини з дитиною, а через півроку мати Позивача повернулась з дитиною до України. Відповідач повідомила, що не бажає займатись дитиною, оскільки в неї інша родина, про що написала відповідну нотаріальну заяву. Позивач самостійно виховує дитину, а позбавлення матері батьківських прав йому необхідне з метою отримувати соціальну допомогу та вирішення питання з відстрочкою від мобілізації.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом № 301 від 18.05.2016 р., зробленого Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Мати дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від № 00048653942 відомості про батька неповнолітнього ОСОБА_4 , записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до заяви про визнання батьківства № 64/31.16-39 від 17.10.2024 року було змінено прізвище дитини з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . Батьком записаний ОСОБА_1 . Видано нове свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки ліцею № 305 Дарницького району м. Києва малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у зазначеному закладі з 1 класу, тобто з 01.09.2024. Вихованням дитини займається батько, мати не бере участі в освітньому та виховному процесі дитини. Характеризується позитивно.
Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 взяті на облік управлінням соціальної та ветеранської політики райдержадміністрації як внутрішньо переміщені особи з 15.01.2025 відповідно, фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно наданої позивачем нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 28.04.2025 р. остання зазначила про те, що з кінця лютого 2022 року вона переїхала до Німеччини та не збирається повертатись до України. Її син – ОСОБА_3 мешкає разом з батьком та вона не бажає виконувати свої батьківськи обов`язки відносно нього, а тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 164 СК України Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
У ч. 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновком органу опіки та піклування Дарницького району міста Києва зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до положень ч.6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, з огляду на те, що у ньому відсутні відомості щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Обставини проживання та виховання дитини відображені виключно зі слів батька. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав.
Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Суд звертає увагу, що Позивачем не доведено належним чином ті обставини, на які він посилається у своєму позові.
Так, відповідно до інформації № 753/2374/25 від 23.12.2025 р., наданої Державною прикордонною службою України на запит суду, відсутні відомості про перетин державного кордону України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 24.02.2022 по 26.12.2025 р. 
Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 в цей період вперше виїхала з України 29.10.2022 р. та повернулась 27.11.2022 р. В подальшому відповідач покидала територію України неодноразово, останній раз 29.04.2025 р.
Таким чином, твердження позивача про те, що в кінці лютого 2022 року відповідач та дитина покинула територію України, а потім після півроку дитина повернулась назад не відповідає дійсності.
Також, суд зазначає, що відповідно до заяви про визнання батьківства від 17.10.2024 року Позивач записаний батьком малолітнього ОСОБА_3 , 2016 р.н.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Отже, судом встановлено, що у 2024 році Відповідач спільно з Позивачем вчиняли дії щодо оформлення батьківства спільної дитини, що спростовує позицію Позивача, щодо відсутності спілкування з 2022 року. 
Суд критично ставиться до заяви Відповідача, поданої Позивачем про відмову від піклування дитиною. Так, відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Отже, судом не встановлено таких обставин, які б були вагомими для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
За таких обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними та такими що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав – відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Мачуський