ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2144/26 Справа № 191/2488/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Форощук С. А. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Форощук С.А., повний текст рішення було складено 21 жовтня 2025 року), -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулось до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської областіз позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № 3229525376-499985 від 23.10.2021 в розмірі 23 505,00 грн., що складається з:заборгованість за сумою кредиту: 7 500,00 грн.; заборгованість за відсотками за користування позикою: 16 005,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422, 400 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Заочним рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Кошельок» задоволено частково: стягнуто з  ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № 3229525376-499985 від 23.10.2021 року в розмірі 8 655 грн.. 00 коп., з яких: 7500, 00 грн. – тіло кредиту; 1155, 00 грн. - процентами в межах строку позики., а також стягнуто судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 891 грн.. 98 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилось ТОВ «Кошельок» та подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про неправомірність нарахування відсотків після закінчення Лояльного періоду, оскільки у пункті 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. (п.3.7 Договору). 
Враховуючи наведене просили заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором від 23.10.2021 в розмірі 23 505,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову –2 422,40 грн., за подачу апеляційної скарги – 3 633,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції – 10 000 грн., в апеляцій1ній інстанції – 4 000 грн.
Відповідача не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 23 505 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.10.2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» було укладено договір № 3229525376-499985 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Згідно умов Договору, позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 7 500 гривень ( п.1.1 договору), а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування які становлять 1320 грн., які нараховуються за ставкою 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом ( п.1.3.2 договору), стандартна процентна ставка становить 2.20% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом ( п.1.3.3 договору), дисконтна процентна ставка становить 0.01% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду ( п.1.3.3.1 договору), кредит надається строком на 26 діб ( далі «Лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця ( п.2.1 договору).
Відповідно до п. 2.2. Договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Відповідно до п. 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом на наступних умовах:
Зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду (п.3.7 договору).
З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 3.8 договору).
Зі змісту паспорта споживчого кредиту до кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 7500 грн. 00 коп., строк кредитування: 7 (сім) днів, мета отримання: на споживчі цілі, дисконтна процентна ставка в день - 0,99%, річна дисконтна відсоткова ставка 361,35%, процентна ставка в день 2/2%, річна відсоткова ставка - 803%, тип процентної ставки: фіксована. Загальні витрати за кредитом - 1156 грн.00 коп., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 8656 грн.00 коп. 
Кредитодавець, виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору та перерахував грошові кошти в сумі 7 500 гривень на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується відомостями АТКБ «ПриватБанк» від 29.09.2025 року, надані на виконання ухвали суду про витребування доказів. 
З детального розрахунку заборгованості за кредитним договором №3229525376-499985 від 23.10.2021 року, вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем складає – 23 505 грн. 00 коп., з яких 7 500, 00 грн. тіло кредиту; 16 005,00 грн. – відсотки. 
Як зазначає позивач, сума відсотків, 16 005, 00 грн. нарахована на підставі п. 3.6. та п. 3.7. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 30.10.2021 року до 27.01.2022 року, за ставкою 2,2 % на добу.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що сторони уклали кредитний договір, умови якого відповідачка належним чином не виконувала в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора. Однак, у стягненні відсотків нарахованих поза межами строку дії кредитного договору слід відмовити.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою позивач фактично не погоджується із рішенням суду першої інстанції у відмовленій частині позовних вимог, які стосуються відсотків.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками.
У розрахунку заборгованості зазначено, що сукупна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 23 505 грн., що складається із заборгованість за сумою кредиту – 7 500 грн.; заборгованість за відсотками за користування позикою за період з 23.10.2021 р. по 27.01.2022 р. – 16 005 грн.
Визначаючи заборгованість за відсотками у розмірі 16 005 грн, позивач обґрунтовував цей розрахунок, пославшись на погоджені сторонами п. 3.6, 3.7, 3.8 кредитного договору, за якими строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, переноситься на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 календарних днів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність нарахування ТОВ «Кошельок» відсотків за користування позичальником кредитом після встановленого строку користування ним з огляду на таке.
За умовами договору відповідач отримала кредит у сумі 7 500 грн строком на 30 днів.
Зокрема, п. 2.1 договору встановлено, що кредит надається на 7 днів (лояльний період), початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
Згідно п. 1.3.3 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до пункту 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 Договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх фактично нарахованих процентів за користування кредитом.
Тобто, ініціативу щодо продовження строку дії договору мав виявити саме позичальник, сплативши протягом лояльного періоду всі фактично нараховані відсотки за користування коштами.
Графік розрахунків за кредитним договором №3229525376-499985 від 23.10.2021 року свідчить про те, що грошові кошти надано ОСОБА_1 на період з 23.10.2021 р. по 29.10.2021 р., сума кредиту 7 500 грн, проценти за користування кредитом у розмірі 15,4% від суми кредиту.
Водночас згідно з п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом.
У справі, яка переглядається, апеляційним судом, встановлено, що докази, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених п. 2.2 договору (оплати протягом лояльного періоду (7 днів) всіх відсотків, фактично нарахованих за користування кредитом, у матеріалах справи відсутні, тобто відповідачкою не вчинялися дії, які свідчили б про її намір продовжити строк кредитних правовідносин з позичальником.
За розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума відсотків, нарахованих в межах лояльного періоду (7 днів), у декілька разів (два і більше) перевищує суму відсотків, нарахованих за продовжений строк користування позикою.
За змістом ч. 3, 4 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником.
Колегія суддів вважає, що оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору щодо строку його дії 7 дні відповідно до п. 2.1 договору чи 97 днів (7 дні + 90 днів продовження строку в контексті ст. 212 ЦК України) відповідно до п. 3.6, 3.7, 3.8 договору та процентної ставки, тому у даному випадку потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 зазначив, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17).
Позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (п. 3.7 договору) та процентної ставки (п. 3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування.
У цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Ураховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що починаючи з 30 жовтня 2021 року у ТОВ «Кошельок», як кредитодавця, відсутнє право нараховувати відсотки за кредитним договором №3229525376-499985 від 23.10.2021 року.
Колегія суддів виходить також з того, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань у зв`язку із незабезпеченням виконання договірних зобов`язань між боржником та кредитором не може розглядатися як «відкладальна умова» в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України, оскільки фактично призводить до інших умов договору (строку кредитування та процентної ставки), які визначені між сторонами, зокрема, 30 календарні дні та 2,20 % в день від суми кредиту за час користування ним. Таким чином, зміст п. 3.6 договору прямо суперечить змісту п. 2.1 договору та графіку розрахунків та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції.
У справі, що переглядається, позивач не заявляв до стягнення з відповідачки неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат в порядку, встановленому ч. 2 ст. 625 ЦК України, як наслідок прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а нарахував їх як відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому ст. 1048 ЦК України, що не відповідає умовам договору.
Враховуючи наведене суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Кошельок».
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваній частині судового рішення, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 23 505 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.
Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

Л.П. Никифоряк